Kad zinātkāram tūristam, kurš gana izbaudījis Taizemes kultūras pieminekļus un Bangkokas kontrastus, piegriezusies arī kūrortos, it sevišķi Pataijā, valdošā Sodomas un Gomoras gaisotne, ir pienācis laiks doties uz kaimiņvalsti Kambodžu meklēt džungļu zaļumā apslēptos, atrastos un varbūt arī neatrastos tempļus, savdabīgo eksotiku un estētiku, pārsteigumus. Kaut vai salīdzinājuma pēc.
Trīs dienu ceļojums no Bangkokas uz Kambodžu, konkrētāk, Sīemriapas (Siem
Reap) pilsētu, no kurienes viegli sasniedzams viens no Austrumu pasaules
brīnumiem Ankoras tempļu komplekss, izmaksā aptuveni 300 - 400 latu atkarībā
no grupas lieluma. Mēs bijām 11 interesenti, tādējādi tikām cauri nedaudz
lētāk.
Ceļojumam uz nu jau pierimušo sarkano khmeru zemi prātīgāk izmantot
lidmašīnu, jo autoceļā Kambodžas pusē var izkratīt visas iekšas, turklāt robežas
šķērsošana bordertaunā Poipetā varot izrādīties par daudz trauksmaina.
Formalitātes (Kambodžas vīza, kā arī Taizemes vīza ar divreizējas iebraukšanas
vai atgriešanās atļauju) nokārtot lidostās ir ievērojami vienkāršāk.
Lidojums ilgst stundu. Paspējam kaut ko iekost, un mazā lidmašīna jau dodas
uz nolaišanos. Mēģinām saskatīt daudzos tempļus, taču nekā tos slēpj džungļi
vai attālums. Varam novērtēt vien lielo Tonle Sap ezeru, kurš dienvidgalā
ar ūdensceļu savienots ar Dienvidaustrumāzijas likteņupi Mekongu un tādējādi arī
ar galvaspilsētu Pnompeņu.
Pieputējušie paradīzes vārti
Sīemriapas lidosta, kaut trešā lielākā valstī, izmēros atgādina Spilvi vai
varbūt pat Rumbulu, taču viss ir sakārtots labi. Par 20 dolāriem nopērkam vīzu.
Robežsargs ieceļotāja vizuālo tēlu piefiksē tādā kā palielināmajā stiklā, itin
kā centos noskaidrot, vai tikai mati un ūsas nav maskēšanās nolūkos pielīmēti.
Tā nu esam iemūžināti iebraucēju datubāzē. Ārpusē mūs jau gaida vietējais
angliski runājošais gids, smaidīgs, salmu hūtītē, neliela auguma, melnīgsnējs
(khmeri ir nedaudz tumšākas ādas krāsas nekā taji, par ziemeļdaļas ķīniešiem,
japāņiem, korejiešiem nemaz nerunājot). Arī viņa pamatdarbs šeit ir pietiekami
cienījams taksometra šoferis. Tā kā vietējie taksometrus neizmanto, kārtīgam
šoferim, lai tiktu pie klientiem, jāzina arī valoda un jāizstudē ceļvedis.
Pilnīgi lieka izrādās mūsu centība iemainīt vietējo naudu un pilnīgi
saprotama vietējā pavadoņa neizpratne par šo dīvaino vēlmi. Visu var pirkt par
dolāriem, un atšķirībā no daudzām citām zemēm, kur cenas attiecīgi noapaļo uz
augšu, vismaz Sīemriapā tas ir ērtāk un jēdzīgāk, jo veikalos preču cena dolāros
rēķināta pircējam izdevīgāka nekā piedāvā retie naudas maiņas kantori, ko
acīmredzot kontrolē valsts. Atlikumu veikalā jums godīgi izdos. Ja kasē būs vai
nesamelos, ka nav, pat dolāros. Bet pērkam jau gandrīz tikai dzeramos, jo ārā
dienas vidū (aprīļa sākumā) ir tuvu +40°C. Jā, karstā sezona jau ir klāt! Tāpēc
prātīgi ir izmantot rīta agrumu un pēcpusdienas tempļu apskatei, vēlās stundas
aktivitātēm pilsētā, bet dienas vidu vadīt viesnīcā pie baseina.
Pati Sīemriapa izrādās visai provinciāls miestiņš, kura galveno ielu tikai
vietām klāj asfalts, tomēr tā attīstoties ārkārtīgi strauji, viesnīcas augot kā
sēnes pēc lietus, ha-a-a-a, gids nosmej skaļu, īpatnēju smiekliņu, kurš mūs
uzjautrinās nākamajās dienās. Pašam, protams, šķiet, ka mēs smejam līdzi par
pateikto joku. Mūsu viesnīca Angkor Star hotel***, kaut neliela, izrādās
gana laba. Plašas istabas, neliels, jauks baseiniņš iekšpagalmā. Tā atrodas
pilsētas galvenās ielas malā, tiesa, pati iela asfaltēta bijusi kādreiz, laiks
pie atlikušajām asfalta strēmelēm atstājis bedres, smiltis un putekļus. Iekšā to
nejūt. Pēc Pola Pota režīma krišanas un sarkano khmeru aktivitāšu norieta
tūrisms Kambodžā sācis lēnītēm uzņemt apgriezienus, taču šis ieskrējiens
pagaidām ildzis gadus piecus sešus. Pēc divām dienām arī es teikšu, ka šai
pilsētiņai ir gaidāma spoža nākotne un milzu uzplaukums, jo khmeru arhitektūras
dārgumi tik koncentrētā veidā ir spēcīgs vilinājums.
Khmeru impērijas mantojums
Džungļos apslēptie neskaitāmie tempļi ir kas pilnīgi ekskluzīvs! Viena lieta
ir slavenais Ankorvats, kurā pēc varenās Khmeru impērijas sabrukuma iemitinājās
budistu klosteris, kas šo brīnumaino templi neatdeva džungļiem, pavisam kas cits
kādreiz greznie, lieliskie tempļi, par kuriem cilvēks nelikās zinīt veselus
piecsimt gadus! Sīemriapas tuvumā vien atrodas vairāk nekā 80 iespaidīgu tempļu
vai to drupu, turklāt katrs no tiem ir patiesi atšķirīgs. Tie izkaisīti aptuveni
300 km² plašā teritorijā, ko 1992. gadā UNESCO iekļāvusi pasaules
kultūras mantojuma sarakstā, taču (vizuālā ziņā varbūt par laimi) tie neizskatās
kā sterils muzejs gan labā, gan sliktā nozīmē, bet šķiet jau pilnībā saauguši ar
dabu un vietējo ikdienu. Nav nekādu simt apsargu, kas kaut ko aizliedz vai
atļauj darīt, fotografēt, rāpties uz paša atbildību; ja nebūtu vēl tik daudz
tūristu, varētu justies kā šo khmeru mākslas un arhitektūras brīnumu atklājējs.
Khmeru valsts ar Ankoru kā galvaspilsētu uzplauka 9. gs. Jau iepriekšējo
valstisko veidojumu Funanas un Čenlas laikā khmeri no indiešu brahmaņiem
bija pārņēmuši hinduisma ticību un sanskrita rakstību, kā arī ne vien tempļu,
bet pat dzīvojamo ēku (būdu) celšanas principus. Tādējādi senākajiem tempļiem,
kā arī khmeru arhitektūras šedevram Ankorvatam, kas sākotnēji veltīts dievam
Višnu, raksturīgi kukurūzas vālītēm līdzīgi torņi, Ramajānas ilustrācijas
ciļņos.
Khmeru impērijas uzplaukuma un vislielākās varenības laiks saistās ar karaļa
Džajavarmana VII valdīšanu 12. gs. beigās, kad arī tika veikta vērienīgākā
tempļu būve Ankoras vēsturē. Šis karalis no tēva bija mantojis ne vien troni,
bet arī budisma ticību, kas ienesa atšķirīgākus vaibstus piļu un tempļu
arhitektoniskajā veidolā. Taču viņa pēcteči atgriezās pie hinduisma, kā
rezultātā daudzie Budas tēli tika vai nu iznīcināti, vai pārveidoti, reizēm pat
diezgan kuriozi tā Budas ciļņi pārvērtušies apsara
dejotājās.(Apsara nav vis tējas šķirne, kam par godu nosaukts kāds
pašmāju uzņēmums kā dažs latvietis kļūdaini domā, bet sena, tradicionāla hindu
un arī khmeru deja, kas nereti attēlota arī Ankoras ciļņos). Atšķirīgie un
nereti savijušies hinduisma un budisma arhitektūras un tēlniecības slāņi padara
Ankoras tempļu apmeklējumu aizraujošu ne tikai kultūrvēstures pētniekiem, bet
arī ierindas interesentiem. Turklāt jebkuru templi diennakts gaišajā laikā var
apmeklēt, kad vien vēlies un cik bieži gribi. Šis jautājums ir atrisināts ļoti
vienkārši. Jau pie iebraukšanas tempļu zonā dažu minūšu laikā tiekam
nofotografēti un saņemam laminētu, kaklā karamu caurlaidi trijām dienām jebkurā
no tempļiem. 40 dolāri, ko tā maksā, jau ir iekļauti ceļazīmes cenā.
Romantikas netrūkst
Bez slavenā Ankorvata izvēlējāmies vēl Angkor Thom kompleksu ar
kādreizējo valdnieku rezidences drupām,ar Ziloņu un Lepras karaļa terasēm un
iespaidīgo Bayon templi, no kura 54 (!) vertikālajiem torņiem-akcentiem
uz visām četrām debess pusēm raugās milzīgas Budas (patiesībā
Budisatvas-Lokesvaras, t.i. personas mirkli pirms apskaidrības) galvas; džungļos
pilnīgi ieaugušos Ta Prohm, kas arī reiz bijis budistu klosteris, un
Preah Khan, kuru drupas sagūstījušas un vienlaikus arī sargā pamatīgo
koku saknes un zari; salīdzinoši nelielo, kailo Pre Rup, kura piramidālā
uzbūve simbolizē hindu kosmoloģiju un kas izmantots mirušo khmeru valdnieku
kremēšanai; un 30 km attālo, neticami grezno, sīkiem ciļņiem un detaļām bagāto
Banteay Srei. Katrs no tiem būtu uzskatāms par vienu no labākajiem
attiecīgā stila vai veida paraugiem. Mūsu ierobežotajā laikā vairāk nemaz nevar
paspēt.
Bet ļoti iespaidīgas esot arī Banteay Kdei, Neak Paen, Mobon
Oriental un Banteay Samre, kā arī khmeru klasiskajai arhitektūrai
visatbilstošāko, 9. gs. celto tempļu Bakong, Preah Ko un
Lolei un vēl daudzas citas drupas... Tomēr visus apmeklēt varbūt nemaz
nevajag, jo iespaidu tāpat ir daudz un varbūt pat par daudz. Dažviet ceļmalās
apkārt lēkā mežonīgi pērtiķi, kuriem nevajagot bāzties virsū ar savu spīdīgo
fotokameru, dzīvnieka rīcība nav prognozējama!Ta Prohm templī mājvietu
atraduši ne tikai milzīgi gadsimtiem veci koki, džungļu flora un fauna, bet savu
īpašo biznesu attīsta mūks, kurš savulaik nokļuvis uz Lonely Planet
Kambodžas ceļveža vāka. Par nelielu ziedojumu jūs saņemat laipnu atļauju viņu
nofotografēt vai pat nobildēties kopā. Varat arī iegādāties ceļvedi (protams,
vietējo pakaļdarinājumu) ar šīs slavenības autogrāfu. Atceramies arī Silvestru
Stalloni, kurš vienā no Rembo filmām ložņāja gar džungļos ieaugušajām
drupām, un Andželīnu Džoliju, kura kā Lara Krofta te meklējusi izlaupāmās
kapenes, bet beigu beigās īstajai dzīvei adoptējusi kambodžiešu puisēnu.
Romantikas nudien netrūkst. Vakari te pienāk ātri, tādēļ jāpaspēj vēl
uzlēkšot PnomBakhengkalna galā (kur slinkākie var nokļūt, sēžot
ziloņa mugurā), lai vērotu saulrietu. Sarkanā ripa dažu minūšu laikā ieslīd
pamales dūmakā. Jāsteidzas lejā, kamēr nav pilnīgi tumšs, jo labiekārtotu
taciņu, kurām pilna Eiropa un slavenu vietu tuvumā pat Ķīna, te nav. Un satumst
ļoti strauji.
Masāža alus cenā
Gaida vakariņas un khmeru tradicionālo deju uzvedums. Apsara. Tagad
mēs to baudām dzīvajā. Dejotājas ir graciozas un skaistas. Starp citu,
lai kļūtu par apsara dejotāju mūsdienās, izraudzītām meitenēm ar
elegantām roku kustībām jāsāk šo mākslu apgūt ne vēlāk kā septiņu gadu vecumā,
vismaz seši gadi jāmācās dejas pamatpozīcijas, katra ar savu simbolisku jēgu (un
to ir vairāk par pusotru tūkstoti!), un pēc tam vēl trīs līdz seši gadi jāslīpē
artistiskums.
Arī ēdieni ir garšīgi un nav arī tik asi kā Taizemē. Vari izvēlēties no visa
pa drusciņai, līdz saproti, uz ko jāliek uzsvars atbilstīgi paša iestādītajai
garšai. Alus gan dārgs četri dolāri, kas laikam jau piedien glaunajai vietai,
kur vakariņo, protams, tikai bagātie tūristi. Nekāds dižais jau šis aliņš
nav no rīsa, ne mieža, tomēr, tā kā vēss, brūķējams ir.
Toties cita īsteni vietējā atrakcija, ko arī nolemjam izmēģināt, ir
pārsteidzoši lēta.Stundu ilga aklo masāža par trīs dolāriem nojumē ar
ventilatoru, par sešiem telpā ar kondicionētāju, kur gan tāpēc gluži vai var
nosalt! Lai gan domāt par aukstumu nepaliek laika aklās masāžistes rokas ir ne
vien prasmīgas, bet arī ļoti spēcīgas un krampīgas. (Tā kā neredzīgiem cilvēkiem
īpaši attīstoties citas maņas, runā, ka, lai nodrošinātu darbu nākotnē, savulaik
mazas meitenes šajā nabadzīgajā valstī speciāli padarītas aklas, brrr...)
Turamies kā sagūstīti partizāni. Masāža nav no knapajām!
Vēl var doties vakara pastaigā uz Sīemriapas centru. Daži it kā eiropeiski
krodziņi, diskotēka, daudzas grāmatu pārdotuves, kur pa lēto var iegādāties
puslīdz ciešami (salasāmi) pārkopētus ceļvežus un modes grāmatas, kas Eiropā un
Amerikā maksā ievērojami dārgāk. Ir arī taksisti, kas piedāvā aizvest uz
pilsētas labāko masāžas salonu, kur būšot daudz skaistāko khmeru un arī
vjetnamiešu meiteņu, kas izmasēs da jebko da jebkā nu, tas jau ir Taizemes
moderno tradīciju garā.
Ankora rītausmā
Viens no atmiņā paliekošākajiem piedzīvojumiem ir saullēkta gaidīšana
Ankorvatā, kas kļuvis itin populāri (priekš tam gan nākas jau iepriekšējā vakarā
piekukuļot šoferi un vietējo gidu, jo celšanās piecos no rīta viņu programmā nav
atrunāta). Plašajā tempļa teritorijā visas labākās terases jau ļaužu nosētas,
izrādās šādu cīruļu ir kupls pulks. Vietējais takuzinis ierāda
mums, viņaprāt, labāko skatupunktu, pastāstot, kurā vietā starp trim galvenajiem
Ankorvata torņiem vajadzētu parādīties saulei. Mums neveicas. Rīts ir diezgan
dūmakains un sārto saules disku pirmoreiz pamanām jau augstāk. Tik un tā
skaisti. Izmantojot rīta agrumu, kamēr saule vēl nav sākusi riktīgi cepināt,
dodamies pakāpelēt pa Ankorvata centrālā tempļa pakāpieniem, kas ir vēl augstāki
un stāvāki nekā Meksikas piramīdās. Augšā tikt nav problēmu, lai arī to drīzāk
varētu nosaukt par rāpšanos, nevis kāpšanu, bet lejā... Te nu der tikai speciāli
ar virvi aprīkotā pakāpienu daļa. Nav brīnums, ka attālākos tempļa nostūros,
daudzajās ejās un paviljonos nereti bija piečurāts, jo kaut kur jau tas ir
jādara, bet iespējas nav nodrošinātas...
Jā, pagaidām šeit kāpt un ložņāt atļauts visur, bet gan jau, attīstoties
tūrisma industrijai tās nelāgi glancētajās izpausmēs, ieeja daudzviet noteikti
būs liegta un šāda bīstama kāpelēšana vispār netiks pieļauta, kā tas jau ir
tūristu iecienītās arheoloģiskajās zonās Ēģiptē, Meksikā un citās zemēs. Tāpēc
jāpasteidzas!
Raitis Strautiņš
|
Raksta autors kāpj templī visaugstākā iekaro slavenā Ankorvata centrālo daļu |
|
Raksta autors, aizvietojot vietējo mūku, imitē Lonely Planet ceļveža vāku |
|
Raksta autors pie Ankorvata. Šī tempļa varenība un grandiozie izmēri nevar nepārsteigt |
Vieni no Angkor Thom kompleksa vārtiem. Budisatvu akmens acis joprojām modri vēro visas debess puses |
Bayon templi pa visu perimetru rotā ciļņi iz varenās Khmeru impērijas vēstures |
Viens no Austrumu pasaules brīnumiem Ankorvats ir vienīgais no neskaitāmajiem Sīemreapas tempļiem, kurš nav bijis atdots džungļiem un aizmirsts. Pēc Khmeru impērijas sabrukuma tas kļuva par budistu klostera mājvietu. |
Saullēkts Ankorvatā |
Khmeru meitenes nudien ir glītas. Un ja vēl dabas dotumiem nāk klāt apsara dejotājas stāja un grācija... |
Šeit 12. gs. bijusi galvenā ieeja Ta Prohm templī, ko varenais karalis Džajavarmans VII veltījis savai mātei. |
Lai arī attīrīts no dažādiem staipekņiem, liānām, bambusiem, Ta Prohm templis tomēr atrodas džungļu mūžameža paēnā |
|
Viens no kādreiz 39 torņiem vēl cenšas konkurēt ar varenajiem kokiem |
|
Mazās suvenīru tirgotājas skolā nav gājušas un neies arī, taču jau ielauzījušās angļu mēlē |
Vairāk nekā tūkstoš gadu senais, dievam Šivam veltītais Pre Rup templis izmantots valdnieku kremēšanas ceremonijām |
Ramajanas motīvi visgreznāk dekorētajā no Ankoras tempļiem Banteay Srei |
Banteay Srei. Neticami, ka kaut ko tādu var izkalt smilšakmens bluķos! Un pēc tam uz tūkstoš gadiem aizmirst džungļos... |
Mežonīgie pērtiķēni no drošās džungļu lapotnes bažīgi vēro tūristus. Vai arī prāto, ko varētu nospert |