Mali! Lai gan tūristu ceļveži to dēvē par dārgakmeni Rietumāfrikas kronī, tomēr vairumam no mums Mali ir liels noslēpums!
Pirms došanās ceļojumā kolēģi, draugi un radinieki mani kā parasti izjautāja, uz kurieni tad šoreiz braukšu. Pieminot vārdu Mali, pārsvarā saņēmu sajūsmas pilnu atbildi Uz Bali! Super, tur taču ir tik skaisti! Un man nācās ilgi skaidrot, ka Mali ir liela izmēra valsts Rietumāfrikā, Sahāras tuksneša malā un ka šis ceļojums būs uz noslēpumainu zemi, atklājot tās leģendārās pilsētas Timbuktu un Dženi; apmeklējot kolorītos tirgus un savdabīgas tautas; apbrīnojot unikālo sudāniešu arhitektūras stilu, kuram ārpus Rietumāfrikas nav analoga; un, visbeidzot, baudot skaistos dabasskatus, sākot no tuksnešiem un palmu birzīm, līdz unikālas formas klintīm un kanjoniem. Vismaz tā es to stādījos priekšā. Un tieši tā arī bija! Noslēpumainības plīvurs manās acīs ir kritis.
Pilsēta-leģenda Timbuktu
Timbuktu, visnoslēpumainākais vārds Melnajā kontinentā, kas gadsimtiem ilgi
asociējies ar Āfrikas nesasniedzamību, noslēpumainību, mistēriju, bagātību un
islāma pasaules dvēseli, kuru daudzus gadsimtus tuaregi un arābi sargāja un
slēpa no eiropiešu graujošās ietekmes. Vieta Āfrikas vidienē, bet ar
pasaules nostūra elpu un gaisotni, tā ir bijusi kā pasaka
aizgājušo gadsimtu atklājējiem un arī dažam labam mūsdienu ceļotājam, kurš
uzskata pilsētas apmeklējumu gluži vai par sava veida svētceļojumu un
cieņas izrādīšanu tiem daudzajiem pētniekiem, kas atdevuši savas dzīvības, lai
Eiropai un pārējai pasaulei pastāstītu pasaku par Timbuktu! Tad nu
klausieties!
Kamēr Latvijā reti kurš zina stāstu par mistisko tuksneša pilsētiņu
Mali ziemeļos, Rietumu pasaulē ir dzirdēts par leģendāro pilsētu un savdabīgo
vārdu salikumu Timbuktu (Tombouctou), kas nozīmē Buktu aka, atsaucoties
uz leģendu, kad sieviete vārdā Buktu pieskatījusi vienīgo tuaregu aku, kamēr
nomadi klejoja pa tuksnesi. Ap šo aku tad arī izauga leģendārā un noslēpumainā,
eiropiešiem slēgtā un ļoti bagātā pilsēta Timbuktu. Pateicoties izdevīgajam
novietojumam Sahāras tuksneša un Nigēras upes malā, ar 14. gs. pilsēta kļuva par
galveno centru trans-Sahāras tirdzniecības ceļam starp Melno Āfriku un arābiem,
kuri kamieļu karavānu pavadībā 52 dienās šķērsoja smilšu jūru, lai zeltu,
ziloņkaulu, strausu spalvas un vergus nogādātu tālāk Eiropā. Paralēli
izdevīgajai tirdzniecībai, pilsēta sāka attīstīt islāma mācību un ātri vien
kļuva par Rietumāfrikas garīgo un izglītības centru ar iespaidīgu bibliotēku,
150 musulmaņu skolām un slaveno, visā musulmaņu pasaulē augsti vērtēto Sankore
universitāti, kurā mācījās 25 000 studentu. Timbuktu sāka piedēvēt pat svētās
pilsētas statusu, jo tajā dzīvojuši un apglabāti 333 svētie. Timbuktu zelta ēra
turpinājās līdz 1591. gadam, kad Marokas arābi iekaroja pilsētu un sākās straujš
tās varenības noriets. Tomēr Eiropā nebeidza klīst baumas par pilsētu Sahāras
malā, kura ir tik neticami bagāta, ka pat tās ielas esot apzeltītas. 18. gs. un
19. gs. sākumā eiropiešu atklājēju un pētnieku apziņā izveidojās apsēstība ar
noslēpumaino pilsētu, kurā neviens eiropietis vēl nebija kāju spēris. Tika
organizētas daudzas ekspedīcijas pazīstamu atklājēju vadībā, bet viena pēc otras
tās cieta neveiksmi, sastopoties ar nežēlīgu karstumu, epidēmijām, malāriju,
laupītājiem, asinskāriem valdniekiem un kareivīgo tuaregu zobeniem. Timbuktu
atklāšana kļuva jau par sava veida sacensībām, ko tikai vairoja Francijas
Ģeogrāfijas asociācijas paziņojums, ka pirmais eiropietis, kurš nokļūs Timbuktu
un atgriezīsies Eiropā, lai pastāstītu stāstu par mistisko pilsētu, saņems 10
000 franku (mūsdienās tie būtu daudzi miljoni). 1826. gada 18. augustā
Aleksandra Gordona Leinga ekspedīcija bija veiksmīga, un skotu atklājējs kļva
par pirmo eiropieti, kas spēris kāju Timbuktu. Tomēr laime Leingam neuzsmaidīja
pavadījis pilsētā sešas nedēļas un sarunājis pievienoties kamieļu karavānai,
kas devās Marokas virzienā, skots saskrējās ar tuaregu laupītājiem un
tika nodurts, ļaujot slavas laurus plūkt francūzim Renē Kailī.
Franču ceļotājs, saprazdams, ka nebūs gaidīts viesis musulmaņu zemē, gandrīz
gadu pavadīja musulmaņu ģimenē Senegālas upes krastā, lai mācītos arābu valodu
un Korānu. Pēc ilgstošā apmācības kursa un gatavošanās ekspedīcijai Renē kā
musulmanis iefiltrējās tirdzniecības karavānā un 1828. gadā neskarts nonāca
Timbuktu, kur, pateicoties savam intelektam un zināšanām, kļuva par respektējamu
islāma reliģijas personu. Iemantotais augstais statuss viņam ļāva ievākt ziņas
par pilsētu un pat uzzīmēt pilsētas plānu no Timbuktu galvenās un vecākās
Džingareibera mošejas minareta. Respektablais un neatklātais viesis pameta
Timbuktu un, nonācis Eiropā, kļuva par varoni, lai gan šo viņa panākumu
apšaubīja daudzi.
Ekspedīcijas turpinājās, un tikai 1853. gadā slavenajam vācu atklājējam Heinriham Bartam kā otrajam eiropietim veiksmīgi izdevās nokļūt Timbuktu, lai apstiprinātu Renē Kailī stāstus.
Mali bijusi sirds trim varenām Āfrikas impērijām, un divās no tām Mali un Songaju impērijās Timbuktu spēlējusi nozīmīgu lomu gan tirdzniecībā, gan kā reliģiskais centrs. Lai arī pilsētas zelta laiki ir garām un tā vairs nav nesasniedzamākā vieta pasaulē, Timbuktu joprojām vilina ceļotājus ar īpašo pasaules nostūra gaisotni kaut kur nekurienes vidū.
Nokļūšana Timbuktu jau pats par sevi ir notikums pēc vairāku stundu
kratīšanās pa pustuksnesi Toyota džipā gluži kā rallijā Parīze Dakara,
pa logu vērojot skaistas klinšu ainavas, palmu birzis un pat kamieļu karavānu.
Mūsdienās tā atgādina provinciālu pilsētiņu ar pagātnes garšu, kura vēl
jaušama smilšainajās ielās un senajās celtnēs. Saglabājušās daudzas liecības,
kas palīdz iztēloties sen aizmirstos laikus musulmaņu skolas, bibliotēka ar 23
000 seniem manuskriptiem; vecie tirgotāju nami ar skaisti dekorētām durvīm un
logiem marokāņu stilā; nami, kuros apmetās eiropiešu atklājēji; mazie tirdziņi
un telts tipa palmu mizu mitekļi, kuros joprojām mitinās pilsētiņas nabadzīgais
slānis. Tomēr galvenā liecība Timbuktu slavas gadiem ir trīs mošejas, vecākās
visā Rietumāfrikā. Džingareibera mošejair ne vien visvecākā, bet arī nozīmīgākā
no tām. Šim reģionam tik raksturīgajā sudāniešu arhitektūras stilā celtā
mālu-dubļu celtne ir pilsētas reliģiskais un kultūras centrs jau kopš 14. gs.
Tuksneša valdnieki
Lai sajustu Timbuktu aizgājušo laiku nozīmi, obligāts pasākums ir izjāde
kamieļa mugurā Sahāras tuksnesī saulrieta laikā gluži kā pirms daudziem
gadsimtiem. Izjādes laikā tiek apmeklēta tuaregu apmetne Klejotāju tauta
pazīstama arī kā zilie cilvēki, pateicoties zilas krāsas galvas apsējiem,
ko viņi ļoti iecienījuši. Tuaregi jau kopš neatminamiem laikiem bijuši karavānu
un ceļotāju bieds, pazīstami kā izveicīgi vergturi, laupītāji un karotāji, kas
mēģinājuši sargāt Timbuktu pilsētu un savu vergu biznesu no eiropiešu invāzijas.
Paldies Dievam, tuaregi vairs zobenus un nažus eiropiešu priekšā nevicina, tā
vietā tie izrāda savu kaujas mākslu zobenu dejās, pa laikam mēģinot arī kādu
ieroci-suvenīru notirgot. Tirgošanas un uzmācības ziņā viņi gan īpaši neatpaliek
no kaimiņiem arābiem, pie jebkuras izdevības piedāvādami prasmīgi kaltos zobenus
un nažus, zilos galvas apsējus, turbānus, kā arī izslavētos sudraba
rotaslietu izstrādājumus. Lai gan oficiāli verdzība ir aizliegta, šokējošs man
likās fakts, ka tuaregi vēl vietām piekopjot verdzību, ekspluatēdami daudz
vājāko Bella cilti, lai gūtu no viņu darba sev labumu.
Laikmeta kapsula
Ja Timbuktu ir jāiedarbina iztēle, lai uzburtu seno dienu ainas, tad Džene
(Djenne) pati par sevi ir kā sena laikmeta kapsula no tiem laikiem, kad
Kolumbs kuģoja pār okeānu pretī jauniem atklājumiem Amerikā, bet Rietumāfrikā
kamieļu karavānas kuģoja pa smilšu jūru Eiropas virzienā. Slavenā
Džene, kura ilgu laiku bija galvenā Timbuktu konkurente cīņā par trans-Sahāras
tirdzniecības ceļa dotajiem labumiem, ir neticami labi saglabājusies. Vislabāk
pilsētu apmeklēt pirmdienās, kad viens no krāšņākajiem un kolorītākajiem tirgiem
visā Rietumāfrikā slavenais Pirmdienas tirgus piedāvā krāšņu kņadas, smaržu
un smaku, haosa un kolorītu tērpu buķeti, gluži kā laikā, kad Džene bija
liels tirdzniecības un islāma centrs Āfrikā. Dažādu cilšu tirgotāji un pircēji
sabrauc no visas apkārtnes, piedāvādami krāsainu iepirkšanās piedzīvojumu
ikvienam pilsētas viesim. Īsts fotogrāfu sapnis!
Jo vairāk sanāk staigāt par pilsētiņas šaurajām ieliņām, jo vairāk tā aizrauj ar savu šarmu un gaisotni. Senie nami ar delikāti grebtiem logiem un durvīm un skaistām māla fasādēm marokāņu un tukuloru arhitektūras stilā acīmredzami demonstrē, cik bagāti bijuši to saimnieki, turīgie tirgotāji.
Bet pat krāšņie tirgotāju nami nespēj sacensties ar grandiozo Dženes mošeju,
kas iedveš bijību un pietāti ikvienā apmeklētājā. Klasiskajā Rietumsudāniešu
arhitektūras stilā celtā mošeja ir lielākā dubļu-mālu celtne pasaulē, tā kļuvusi
par vienu no valsts simboliem, rotājot daudzas Mali pastkartītes. Diemžēl,
pateicoties nekorektajai ārzemju viesu uzvedībai, Dženes mošeju tāpat
kā Džingareibera mošeju Timbuktu tagad drīkst apmeklēt tikai musulmaņi, pārējiem
ieeja ir liegta. Jāpačukst, ka man gan paveicās par 5000 vietējo franku lielu
kukuli es nepalaidu garām iespēju nelegāli ieskatīties mošejas bezgalīgajā dubļu
kolonu mežā...
Ja Timbuktu savu augsto statusu islāma kultūrā un izglītībā ir zaudējusi, tad Džene to spējusi saglabāt. Mūsdienās mazā pilsētiņa ir galvenais islāma mācības centrs Rietumāfrikā, par ko liecina četrdesmit divas korāna skolas, divas medreses jeb islāma universitātes un, protams, jau pieminēta mošeja. Nekas nav mainījies, joprojām studenti no visa Rietumāfrikas reģiona ierodas Dženē, lai iegūtu prestižu islāma izglītību.
Etnologu sapnis
Mali var lepoties ar daudzām tautām, kas saista etnologu un tūristu uzmanību
tuaregiem, tuksnešu klejotājiem zilajos galvas apsējos; fulani,
ganiem-klejotājiem, kuru sievietes tetovē melnas lūpas, bet degunu caurdur ar
zeltītu gredzenu; bambara, izslavētiem ar savam koka maskām; melnajiem
musulmaņiem songajiem; zvejnieku cilti bozo, kas apdzīvo Nigēras
upes krastus. Tomēr lai cik šīs tautas interesantas būtu, neviena tauta nav tik
slavena un īpatnēja kā dogoni. To pasaules uztveres veids, reliģiskā
uzbūve un senās zināšanas astronomijā vel joprojām ir mīkla, kuru etnologi
mēģina atminēt. Kā gan iespējams, ka tik primitīva un izolēta afrikāņu tauta par
Sīriusa zvaigznāju un zvaigzni Sīriuss C, ko ar neapbruņotu aci nevar saskatīt,
zināja vēl pirms eiropieši to bija atklājuši un izpētījuši? Tikai 1995. gadā
eiropiešu astrologi ar ļoti jaudīgu radioteleskopu pamanījuši trešo zvaigzni
Sīriusa zvaigznājā, par kuru dogoni jau zinājuši daudzus gadu simtus!
Mūsdienās dogoni apdzīvo skaisto un no pasaules noslēgto Bandiagaras klinšu
masīvu, netālu no Burkina Faso robežas. Uz klinšu plato dogoni pārcēlušies
vismaz pirms piecsimt gadiem, bēgot un slēpjoties no islāma reliģijas
uzspiešanas. Padzinuši īpatnējo pigmeju tautu telemus jeb lidojošos
cilvēkus, kas apdzīvoja augstu klintīs izcirstas alas un spēja pa klintīm
uzrāpties bez jebkāda inventāra, dogoni sāka to mājokļus izmantot kā apbedīšanas
vietas, kamēr paši klinšu pakājē sabūvēja primitīvās māla būdiņas ar salmu
jumtiem. Dogonu klinšu ciemi atgādina sirreālu skatu 21. gadsimta pasaulē, bet
vēl īpatnējāki ir to biedējošie rituāli, maskas un dejas, ko nevar salīdzināt ne
ar vienu citu cilti visā Āfrikā. Dīvainajiem masku rituāliem ir vairākas
nozīmes, bet vispopulārākā ceremonija ir mirušā gara atbrīvošana un izraidīšana
no ciema, lai pavadītu to aizsaulē. Visus dogonu masku veidus ir grūti
uzskaitīt, jo tās attēlo sievietes, vīriešus, mirušos, svešiniekus, dažādus
amatus un dzīvniekus, mitoloģiskus tēlus un dievības, bet par visnozīmīgāko
uzskata Kanaga masku, kas simbolizē Zemes un Debess vienotību.
Vissvētākās maskas var izmantot tikai dogonu nozīmīgākajos svētkos
Zigi. Šie svētki norisinās tikai reizi 60 gados un ilgst vairāk nekā
septiņus gadus. Kā saka ja svin, tad svin kārtīgi! Sievietes nepiedalās masku
rituālos un dejās, Zigi svētku maskas ir atļauts nēsāt tikai izredzētiem
vīriešiem, kam tas ir visaugstākais gods.
Dogoniem ir pašiem savs karalis-priesteris, ko sauc par hogonu.
Hogons ir apvidus galva, padomdevējs un persona, kam upurē dzīvniekus.
Tomēr karalim ir virkne ierobežojumu: viņš nedrīkst pamest savu 10 m² lielo
pagalmu un necilo, kūtij līdzīgo pili; kopš kļūšanas par hogonu viņš
nedrīkst nevienam pieskarties, pat ne sievai un bērniem. Ne tikai pils izceļas
ar savu kritisko stāvokli un vienkāršību, ne mazāk ekstravaganta celtne ir
tiesas ēka-parlaments.Jā, uz Versaļas pilij līdzīgām būvēm te velti cerēt.
Dogonu īpatnības neaprobežojas tikai ar dzīvnieku upurēšanu, savdabīgo arhitektūru, neparasto karaļa statusu, un biedējošiem rituāliem. Tie pielūdz krokodilus, iemūrē dzīvnieku galvaskausus klinšu sienās, lai aizsargātu ciemu un nestu laimi, bet sievietes menstruālā cikla laikā iesloga ovālas formas namiņā, kur tās izolēti uzturas, kamēr cikls beidzies. Neapšaubāmi, dogonu apmeklējums sniedz vienu no visspilgtākajiem Mali ceļojuma iespaidiem, to nav iespējams aizmirst.
Māte Upe
Gluži kā Ēģipte nav iedomājama bez Nīlas, tā Mali bez Nigēras upes. Tā jau
kopš seniem laikiem bijusi dzīvības artērija tādām pilsētām kā Džene un
Timbuktu, dodot iespēju attīstīt tirdzniecību un apgādājot iedzīvotājus un lopus
ar ūdeni. Arī mūsdienās Nigēras loma nav mazāka, tā joprojām ir Mali
tirdzniecības, transporta un vietējo iztikas līdzekļu balsts.
Izbrauciens ar tradicionālo koka laivu pirogas pa Nigēras upi ir
neatņemama Mali piedzīvojuma sastāvdaļa un lielisks, relaksējošs veids apskatīt
ciemus un ciltis, kas apdzīvo upes krastus un deltu. Tās krastos var novērot
visdažādākās vietējo aktivitātes, ko, braucot pa ceļu, nākas palaist garām.
Brauciens pa Nigēras upi dod iespēju piekļūt Mali tik tuvu, cik tas vien
iespējams, un redzēt to no pašas sirds. Puskailas sievietes mazgājas un
mazgā veļu upes krastā, bērni peldas un aiz laimes spiedz, ieraudzīdami kādu
ārzemju viesi laivā, vīri mazgā mašīnas un dodas zvejot Nigēras asari savās
pirogas laiviņās, līdz malām piebāztas tirdzniecības un pasažieru laivas
aizpeld gluži kā tādi starppilsētu autobusi, lopi un vietējie iedzīvotāji (!)
nāk dzert netīro upes ūdeni, izmantodami to arī ēdiena gatavošanā, mālu un salmu
namiņi slienas krastos, ko ik pa laikam nomaina kāda maza mošeja, un, ja mazliet
paveicas, upes ūdeņos izdodas ieraudzīt pat bīstamo nīlzirgu (drīzāk jau
nigērzirgu).
Mopti ir sākuma punkts izbraucieniem par Nigēras upi. Tā ir arī pati haotiskākā un kolorītāka osta Mali, kur noris aktīva tirdzniecība, laivu celtniecība, zivju žāvēšana un sāls plākšņu krāmēšana no laivām pēc garā ceļa no Sahāras un Timbuktu.
Pilsētiņu mēdz tēlaini saukt par Mali Venēciju, un nav brīnums kāpēc. Lietus sezonā Mopti pilnībā apskalo ūdens, padarot to par salu, bet vietējo laiviņas pirogas patiesībā atgādina vienkāršotu Venēcijas gondolas versiju.
Mežonīgie Rietumi, kapenes, puvušas pērtiķu galvas un vēl šis tas
Bet ar to vēl ceļojums un stāsts par Mali nebeidzas, jo vēl jau jāpiemin
franču koloniālā laika galvaspilsēta Segou ar labāko koloniālā laika arhitektūru
un keramikas tirdziņu Nigēras upes krastā, kā arī gleznainais ceļš uz Gao, kas
vijas gar unikāliem klinšu veidojumiem Hombori kalnu klinšu masīvā. Klintis
izskatās gluži kā tēlnieka mākslas darbs ne velti to sauc par Mali
Pieminekļu ieleju, tāpat kā slavenāko radinieci ASV Mežonīgajos
Rietumos. Gao ir vēl viena no Mali leģendārajām senajām pilsētām, Songaju
impērijas galvaspilsēta laikā, kad savu slavas un bagātības zenītu bija
sasniegusi Timbuktu. Gao maz ir saglabājies no tiem laikiem, bet Songaju
impērijas leģendārās valdnieku dinastijas Askija kapenes joprojām liecina par
laiku, kad pilsēta bija lielākā visā Āfrikā.
Mali galvaspilsēta Bamako ir klasiska Rietumāfrikas pilsēta ar dažām
koloniālā laika celtnēm, vērtīgu Nacionālo muzeju un bezgalīgu Lielo
tirgu. Mali nudien ir neparasta zeme, un eksotikas netrūkst pat
galvaspilsētā Bamako. Šokējošais Fetiša tirgus piedāvā tūkstošiem dažādu
dzīvnieku sapuvušas galvas, rokas, kājas, kaulus, sažuvušus hameleonus un vēl
dažādas lietas, kas it kā nesot laimi. Šīs šamaniskās ticības dēļ nabadzīgie
vietējie izgrūž vairāku mēnešu algas, lai tikai nopirktu, piemēram, sapuvušu
pērtiķa galvu, kura diez vai laimi un bagātību kādam atnesīs.
Mali nav zeme, kura varētu lepoties ar baltām smilšu pludmalēm vai dzīvnieku foto medībām, kā varbūt Kenija un Tanzānija, bet tai ir ko piedāvāt un pat ļoti daudz. Tam, kurš vēlas atklāt patieso Āfriku ar tās eksotiku un krāsainību, haosu un šarmu, dīvainībām un noslēpumiem, tam, gluži kā ceļvežu autoriem, šī zeme liksies kā krāšņs dārgakmens Āfrikas kronī.
Jānis Kreicbergs