,,Kenijā daudz visdažādāko zvēru, daudz putnu, un man patīk šejienes
tautas. Āfrikā var lieliski medīt un zvejot zivis. Medīt, zvejot zivis, lasīt
grāmatas, rakstīt, aprakstīt visu, ko redzi, - tas man ir
visdārgākais.
Tā savulaik rakstīja izcilais amerikāņu rakstnieks Ernests Hemingvejs par
saviem piedzīvojumiem Āfrikas zaļajos pakalnos pie Kilimandžāro. No visa viņa
teiktā 50 gadus vēlāk teju nekas nav mainījies vienīgi medīt vairs nedrīkst
vismaz nacionālajos parkos nē, taču process pārvērties foto medībās.
Kenija glabā vēl daudz patiesu dārgumu, kas slēpjas plašajās Āfrikas savannās
un melnīgsnēji smaidošajās ļaužu sejās. Daudzviet šķiet, ka te sabiedrība, lai
arī nabadzīga, ir tīrāka, jo to vēl nav skārusi globalizācija.
Tas varbūt tādēļ, ka pirmie baltie cilvēki iekšzemē ieklīduši tikai pirms
aptuveni 140 gadiem. Kolonizatorus Āfrikā tolaik vilināja "baltais zelts" -
ziloņkauls un citas trofejas, par kurām varēja dabūt labu naudu. Aristokrātiskie
mednieki veselām svītām desmitiem kalpotāju pavadībā devās savannā, lai milzīgo
koku paēnā no porcelāna tasītēm dzertu tēju un noraudzītos uz milzīgā Āfrikas
bara dzīvi. Savanna karstajā Āfrikā ir kā hamburgera vidiņš, kur Ziemeļos un
Dienvidos ir sausie tuksneši, bet pa vidu zaļa lapiņa ar milzīgu gaļas daudzumu.
Baltais dzīvnieku barā
Lielākā Āfrikas ēdnīca tieši tā būtu jānosauc savanna, kura stiepjas
simtiem kilometru visā Kenijas Dienviddaļā. Lielie dzīvnieku bari Masai Maras
rezervātā neko citu nedara, kā vien grauž sauso un pastīdzējušo zālīti...
Nacionālajos parkos dzīvnieku skatīšanos regulē diezgan stingri noteikumi.
Pirmkārt, ieejas maksas nav nekādas lētās: ~ 50 dolāri vienam cilvēkam par parkā
pavadītu dienu. Otrkārt, situāciju neuzkrītoši kontrolē reindžeri, bez
kuru pārraudzības nav iespējami izbraucieni parka teritorijā. Aizrautīgie dabas
vērotāji ne mirkli nedrīkst atstāt mazo balto busiņu ar pavērto jumtu vai
pusvaļējo džipu. Taču nevajag jau arī zvēri ziņkārīgos busiņus uztver par daļu
no bara un tikai nevērīgi paklimst malā. Noteikumi atļauj dzīvniekus vērot no
sešiem rītā līdz pusseptiņiem vakarā. Tas ir satraucoši vērot, kā pusdieno
žirafes nieka desmit metru attālumā vai kā ņiprās kārpcūkas saceļ astes kā
antenas un ātrā riksī joņo cauri savannai. Atšķirībā no Botsvānas un
Dienvidāfrikas ekvatoriālajā Āfrikā nacionālie parki nav iežogoti. Tas ļauj
dzīvniekiem netraucēti pārvietoties un pasargā tos no pārmērīgas savairošanās.
Masaimaras un Serengeti nacionālie parki, kas atrodas Tanzānijas Kenijas
robežjoslā, ir lielākā viendabīgā dabiskās savannas ainava visā Āfrikā. Savukārt
viens no vismazākajiem, taču viskrāšņākajiem ir Amboseli nacionālais parks,
kura ainavu tikai apmēram 200 kilometrus no ekvatora kā mirāža papildina
sniegotā Kilimandžāro (5895 m v. j. l.) Āfrikas augstākā kalna virsotne.
Īpatnējo klimatu ap kalnu nosaka pa vertikāli augšup lejup virpuļojošās gaisa
masas, bet kūstošais ledājs un gruntsūdeņi dod apkaimes līdzenumiem neraksturīgi
daudz valgmes. Tādēļ Amboseli parkā koncentrējas lieli zvēru bari, no kuriem
vislabāk izpētīti ir Āfrikas ziloņi. To šeit ir ap 800 un savulaik tieši te
Hemingvejs iedvesmojās rakstīt par Āfrikas zaļajiem pakalniem. Nakšņojot
lodžēs vidē iekļautās, ārēji vienkāršās, bet funkcionāli viesnīcai
atbilstošās vietās krēslas stundās gluži kā fatamorgāna liekas savvaļas
dzīvnieku baru pārvietošanās majestātiskā Kilimandžāro fonā. Lodžēs
vakariņas, kas seko vakara izskaņā, ir brangas pat izlepušākajiem eiropiešiem,
bet laba tradīcija ir ģitāras spēle agrā vakara krēslā (tumsa kā pēc pulksteņa
katru vakaru iestājas 18.30) ar dzīvespriecīgajām afrikāņu dziesmām vai masaju
tradicionālo deju priekšnesumi.
Flamingo un baltie degunradži
Austrumāfrikas riftu ielejā, kas stiepjas no Somālijas pussalas caur
Tanzāniju līdz Mali, atrodas Nakuru nacionālais parks. Tā seklajos sālsezeros
bradā tik daudzi flamingo, ka no attāluma ezera ūdens šķiet sārts. Uzzinājuši,
cik iedzīvotāju ir Latvijā, afrikāņi smejas tieši divas reizes vairāk esot
flamingo Nakuru ezerā. Šeit ceļotājiem atļauts mazliet izlocīt kājas, un putni
viņus labprāt uzņem kā bara locekļus, tomēr izvairoties no roku palaišanas.
Nakuru parks slavens arī ar baltajiem degunradžiem sugu, kuras pastāvēšanai
mūsdienās joprojām draud reālas briesmas. Izrādās, vainīgs ir lielā dzīvnieka
rags, ļoti pieprasīts Austrumu medicīnā, kur to izmanto kā dabisko "viagru".
Agrāk par to maksāja salīdzinoši nedaudz, bet nu viena kilograma cena sasniegusi
jau 30 tūkstošus dolāru. Tādēļ vilinājums nošaut balto degunradzi ir tik liels,
ka pirms gadiem desmit bruņota banda nogalinājusi piecus reindžerus, lai
tiktu pie kārotā medījuma. Drošības nolūkos Nakuru nacionālo parku vienīgo šajā
apvidū apjož žogs un gandrīz katru no 58 uzskaitītajiem dzīvniekiem parka
darbinieki neizlaiž no acīm, sekojot viņu gaitām ar spēcīgiem binokļiem.
Faktiski degunradzis, kurš iedveš bijāšanu ar savu trīs tonnu rumpi vien, ir
diezgan neaizsargāts savas iedzimtās nevērības dēļ. Būdams miermīlīgs zālēdājs,
viņš dažkārt kļūst pārāk prognozējams. Mēs bijām liecinieki, kā baltais
degunradzis vieglā riksī tuvojās mūsu automašīnai. Nezinu, kas būtu noticis, ja
vadītājs nepabrauktu nost no viņa izraudzītā ceļa. Ne jau aiz ļauna, iespējams,
zvērs būtu saplacinājis auto bleķus gluži kā ceļarullis. Nakuru parkā mīt arī
melnie degunradži. Interesanti, ka dalījums baltajos un melnajos degunradžos ir
lingvistiska kļūda, jo viņi neizskatās ne balti, ne melni. Pirmie flāmu pētnieki
baltajam degunradzim deva apzīmējumu wide, kas angliski nozīmē
plats, bet, neskaidri runājot, līdzinās vārdam white (balts).
Viņam ir daudz platāka mute, ar kuru tas plūc zāli kā tāda gigantiska mauriņu
pļaujamā mašīna. Turpretī melnais degunradzis vairāk uzturas mežainajā savannā,
apstrādādams krūmus un zemāko koku zarus, un šai nodarbei piemērotāks ir šaurāks
deguns.
Viņa majestāte lauva
Masaimaras un Serengeti nacionālie parki pārsteidz ar savvaļas dzīvnieku
migrācijas apjomiem. Oktobrī, novembrī visi Serengeti lielie zālēdāji jau ir
pārvākušies uz ziemeļiem Masaimaras pusē, pulksteņrādītāju virzienā pa apli
sekojot līdzi īsajai lietus sezonai un savannas sazaļošanai. Tur vienkopus ganās
aptuveni pusmiljons zebru, divtik baltbārdaino gnu antilopju, un šo milzīgo
baru, protams, pavada arī plēsēji. Masaimaras parkā noteikumi ļauj novirzīties
no lielajiem ceļiem un iebraukt tieši savannā, lai vērotu īsto savvaļas dzīvi:
grifu cīņas ap kritušām maitām, hiēnas, lauvas, leopardus un gepardus, uzglūnot
savam laupījumam.
Paēduši plēsoņas laiski žāvājas un par netālo ganāmpulku
neizrāda nekādu interesi, bet ir vērts sagaidīt to mirkli, kad mednieka un upura
skatieni sastopas. Sekundes simtdaļa, zibenīgs situācijas novērtējums, un
antilope jau gabalā, bet plēsoņa izlēmis, ka šoreiz izredzes pusdienot palaistas
garām. Lauva ir aristokrāts, kas mielojas tikai ar svaigu gaļu. Reiz gan
redzējām, kā tas pārkāpa savus principus un tuvojās grifu un hiēnu apsēstai
kritušai antilopei. Maitas rijēji pajuka kur kurais, atdodami vietu zvēru
karalim. Iecirtis zobus beigtā dzīvnieka miesās, lauva acumirklī pārliecinājās,
ka šis mielasts nav viņa cienīgs, un pagrieza tam muguru, kamēr, viens otru
netraucējot, hiēnas un grifi turpināja plosīt laupījumu. Netraucētas vērošanas
iespējas man sagādāja vislielāko baudu arī lodžēs.
Sēžot uz terases, upē
redzējām krokodilus, naktī ciemos atnāca servalkaķis, genetkaķis un savdabīgais
bušbeibijs ar lielām, mirdzošām acīm. Nemaz nerunājot par vampīra izskata
augļsikspārņiem maza suņa lielumā, kas laidelējās riņķī, un varāniem, kas
skraidīja pa pagalmu, arī atpūšoties daba bija mums visapkārt.
Tomēr ārpus aizsargājamajām teritorijām apdzīvotība ir tik blīva, ka tur
neizdosies ieraudzīt nevienu plēsīgo zvēru. Šur tur pāri šosejai gan pārskrien
pa kādai zebrai, žirafei vai antilopei, bet to nevar salīdzināt ar nacionālo
parku bagātībām.
Vēl viena paradīze Kisiti jūras nacionālais parks Indijas okeānā, kas
aizsargā unikālus koraļļu rifus ap Vasini salu. Gliemežvāku zvejošanu, koraļļu
gabalu laušanu un pārdošanu, kas bija viens no vietējo ļaužu tipiskākajiem
rūpaliem, parka teritorijā tagad aizliedz Vašingtonas konvencija. Tāpēc to vietā
nācis piedāvājums ienirt lagūnas ūdeņos un pašiem vērot krāšņo zemūdens pasauli
jūras zirdziņus, mēness zivis, jūras gurķus un neskaitāmas, citu par citu
spilgtākas radības, kurām latviešu valodā nav izdomāti nosaukumi.
Tā ir tikai maza daļiņa no stāsta. Āfrika ir raiba kā leoparda āda vēl
nākamai reizei paliek elpu aizraujošās afrikāņu dejas, stāsti par 42 dažādām
tautām, kas dzīvo Kenijā, un viņu dzīves laimes izpratni. Kenija ir kā Āfrikas
kontinents miniatūrā tik daudz dažādības tur lemts piedzīvot! Izdzirdot
Jambo, zināsiet, ka tieši tā tiek mīļi sveicināts svešinieks šajā
draudzīgajā zemē un kā nākamais seko laipni lūdzam: Karibu!
Andris Klepers