Nedēļa pirms Ziemassvētkiem. Pulciņš ļaužu, bruņojušies ar lielām somām,
tuvojas autoostai. Tas nekas, ka vienā rokā ir turams šim gadalaikam it kā
nepiemērotais priekšmets, ko saucam par lietussargu, tomēr otrā ikviens ir
paņēmis arī slēpju pāri. Šai diezgan agrajā rīta stundā cilvēki ar slēpēm dodas
uz 33.platformu, ko rotā uzraksts IMPRO. Lietus pirmssvētku sniedziņa
vietā vairāk liek domāt par ūdensslēpēm, bet mēs turamies pie ticības, ka tur
aiz mākoņiem ir saule. Tātad arī Alpos jābūt sniegam. Mēs dodamies uz Alpiem,
uz Austriju, uz Tiroli.
Lēni piebrauc mūsu divstāvu laineris. To rotā uzraksts: Posies ceļam un atvelc elpu!. Tāds ir arī mūsu mērķis atvilkt elpu un baudīt dzīvi, priecājoties par sauli, sniegu un kalniem.
Viss sākas
ar bagāžas iekraušanu, ko laipnie šoferi iekārto, kā nākas. Grupas vadītājs
Kaspars Ģēģeris ar rūķu cepuri galvā jau aicina braucējus autobusā. Kurš ātrāk
ir pieteicis sevi braucienam, tas tagad pirmais var izvēlēties sev tīkamāko
sēdvietu. Vairums braucēju iekārtojas autobusa otrajā stāvā un ir gatavi ceļam
un Kaspara vadībai. Aiziet! Dodamies ceļā. Aust gaisma, un mēs dodamies Lietuvas
virzienā. Pēc pāris stundām jau braucam pa mūsu nedaudz lielāko kaimiņzemi
Lietuvu. Izrādās, ka Lietuva vēlas, lai pa viņu ceļu ripinoties, kaut ko
ieripinām arī viņu kasē. Tā rīkojas gandrīz katra lielāka vai mazāka Eiropas
valsts. Obligātais ceļu nodoklis nomaksāts. Šai braucienā dāmas grupā ir
absolūtā mazākumā. Mēs esam tikai sešas. Izrādās, ka lielos kalnus iemēģināt
vairāk tā kā vīri iedrošinājušies. Vizinoties caur Lietuvu, cenšamies iegaumēt
līdzbraucēju vārdus. Katram no mums tiek dota iespēja kaut ko pateikt arī
mikrofonā. Tā nu ir iespēja, kas jāizmanto! Vēl jo vairāk, ja tēma un laiks nav
ierobežoti. Ceļš ir tāls, tā ka varam baudīt nesteidzīgas sarunas. Vēl pēc četru
stundu brauciena jau esam šķērsojuši Polijas robežu. Polija, protams, ir vēl
lielāka valsts. Teritorijas ziņā piecreiz lielāka nekā Latvija. Iedzīvotāju pat
15 reizes vairāk nekā pie mums. Polijas šķērsošanai ar autobusu nepieciešamas
vismaz 12 stundas. Varšavā notiek mūsu šoferu ekipāžas pilnīga nomaiņa. Tas dod
iespēju autobusam ripot bez liekām stāvēšanas vietām. Pusnaktī jau šķērsojam
Čehijas robežu un pošamies naktsguļai. Tā kā katram cilvēkam ir atvēlētas divas
un vēl vairāk sēdvietas, tad šoreiz gulēšanu autobusā varētu pat nosaukt par
diezgan ērtu. Brokastis mūs gaida jau kādā Austrijas ceļmalas krodziņā. Trīs
ceptās olas un desas šķēles uz mana brokastu šķīvja ir krietni par daudz. Šķiet,
ka tikai retais ceļabiedrs jaudā pievārēt austriešu laipno piedāvājumu
izsalkušajiem latviešiem. Un mēs taču gribam ātrāk ieraudzīt Austrijas Alpus!
Un, lūk, nepienāk vēl ne pusdienas laiks, kad mēs tos ieraugām. Majestātiskie un
varenie. Ar sniegiem klātām virsotnēm. Jā, jā sniegu iesākumā redzam tikai tur
augstāk kalnos. Ielejā termometra stabiņš rāda tos pašus +5ºC kā šobrīd arī
Latvijā. Bet tur augšā ir sniegs! Braucam tālāk. Uz Tiroli! Kaspars jau labu
laiku lēni un pacietīgi stāsta mums par slēpošanas trasēm, slēpošanas
noteikumiem. Arī apdrošināšanas jautājumi tiek pamatīgi izskaidroti. Ikviens,
protams, ceram, ka ārstu un apdrošinātāju palīdzība nebūs nepieciešama. Tomēr,
tomēr. Labāk, lai viss ir tā īsti skaidrs un saprotams.
Un, lūk,
arī Tirole. Tiroles skaistums un lepnums ir Alpu kalni. Mēs, protams, kaut ko
esam dzirdējuši arī par jodelētājiem. Tirole ir arī pazīstamās Mūzikas
skaņu Marijas no dzimtā puse. Tādu mēs varbūt iztēlojamies Austrijas Tiroli.
Ceļamērķis ir Cillertāles ieleja. Caur kalnu tuneli nonākam ielejā. Sākotnēji tā
ir plaša. Viens otru nomaina nelieli ciematiņi un kalnu kūrorti. Dziļāk iekšā
ielejā ir Mairhofenas pilsētiņa. Aiz tās Cillertāle sadalās vairākās šaurākās
kalnu grēdu ieskautās ielejās. Tālāk gar Tuksas upi virzās ceļš uz kalnu ledāju.
Turp dosimies, kad būsim ieslēpojušies tuvākajās trasēs. Katrs slēpotājs ir
iegādājies slēpošanas biļeti tā saucamo Ski pass. Tā mūsu gadījumā ir
derīga sešām dienām braukšanai visos virzienos ar visiem transporta veidiem šai
ielejā. Tas nozīmē, ka varu doties gan ar vilcienu visā ielejas garumā, gan
izvēlēties starppilsētu autobusus. Varu vienkārši viesnīcā uzvilkt slēpošanas
zābakus, paņemt slēpes un turpat pie viesnīcas iekāpt slēpotāju autobusā. Ar to
aizvizināties līdz kalnam un tālāk ar pacēlāju doties augšā. Brauciens augšup ir
diezgan ilgs un pacēlāju ir ļoti daudz. (sīkāka informācija
http://www.mayrhofen-experience.com/winter.html). Šeit ir
seši slēpošanas apgabali. Trašu kopgarums 620 km. Tātad iespējas izslēpoties ir
diezgan ievērojamas. Tas būtu kā pārslēpot pa diagonāli pāri visām trim Baltijas
valstīm.
Pirmās dienas pēcpusdiena paiet, iekārtojoties viesnīcā un iepazīstoties ar tuvāko apkārtni. Mūsu ciematiņš saucas Zell am Ziller. Viesnīciņa pilsētiņas centrā. Tepat ir gan dzelzceļa stacija, gan autobusu pieturvieta. Cilleras upe izskatās gana strauja arī šai gadalaikā, interesenti to būtu redzēt pavasara ūdeņu kušanas laikā. Vakariņas viesnīcā ir visai iespaidīgā apjomā. Trīs ēdieni, turklāt garšīgi. Gaļa un salāti ir neiztrūkstoši ikdienas ēdienkartē. Bet tiek piedāvāti arī veģetāriešu ēdieni. Blakus esošās baznīcas zvanu skaņas labi dzirdamas arī viesnīcas istabiņā.
No rīta
jau agri esam pilnā ekipējumā, lai dotos iemēģināt Alpus. Dodamies ar pacēlāju
tuvākajā kalnā. Tā ir Cillertāles Arēna. Bet šodien šai vietā ir apstājies viens
liels, pelēks mākonis. Slēpot pa mākoni arī ir interesanti, tomēr gribētos
redzēt arī drusku tālāk par tuvākajiem 10 metriem. Tātad jādodas augstāk.
Braucam augstāk un, jā patiešām tas dzejnieks ir zinājis, ko saka. Tur aiz
mākoņiem tiešām ir saule! Te augšā ir kā sniegotā pavasarī. Virs mums ir pilnīgi
zilas, skaidras debesis un SAULE. Visapkārt tikai sniegotās kalnu virsotnes.
Tāds skats nudien ir ko vērts! Bet cik gan ilgi stāvēsim un priecāsimies?
Jābrauc lejā. Braukt lejā nozīmē atkal braukt tieši iekšā mākonī. Nu traki.
Atkal neko nevar redzēt un nav arī īsti skaidrs, kas tur priekšā gaidāms.
Norādes rāda, ka šī ir sarkanā trase. Cilvēki nav redzami pilnīgi nemaz. Ne
tikai mākoņa dēļ, vienkārši sezona tikai tagad sākas. Ir iespēja baudīt Alpus
vientulībā. Atkal pacēlājs uzved augšā. Šoreiz vairs negribas mesties mākonī.
Jābrauc uz kalna otu pusi. Šī Cillertāles Arēna taču piedāvā 214 slēpošanas
kilometrus. No tiem 17 km esot melnās trases iespējas. Uz tiem es nepretendēju.
Bet vēl tiek piedāvāti 132 km sarkanās trases un 65 km zilās trases. Zilās
trases der slēpotājiem iesācējiem. Sarkanās trases ir nedaudz stāvākas,
sarežģītākas. Bet melnās trases ir krietni stāvas. Es pa tādu melno trasi
nobraukt varu, bet ieskrieties gan necenšos. Tur vairāk bremzes jādarbina.
Pirmajai dienai tas tā kā ir krietni par daudz. Esmu pavadījusi uz kalna piecas
stundas un jūtos pietiekoši paslēpojusi. Slēpot šai Cillertāles Arēnā esmu
ieplānojusi vēl kādā citā dienā. Turklāt arī ielejā ir dažādas atpūtas iespējas.
Var pabraukt ar vilcienu uz Mairhofenas pilsētu vai Fūgenu un baudīt atpūtu
peldbaseinu ūdeņos. Var iet uz slidotavu kārtīgi izslidoties. Var uzspēlēt
austriešu boulingu vai tenisu. Var izstaigāt mazos veikaliņus. Tas gan jāpaspēj
līdz plkst.18. Citādi atliek tikai aplūkot vitrīnas, jo veikali vakaros tiek
slēgti diezgan agri. Un var jau arī pasēdēt un atpūsties kādā austriešu
krodziņā.
Kādus
kilometrus no mūsu Zell am Ziller ciematiņa atrodas Stumm
ciematiņš. Citā dienā dodamies slēpot uz tur esošo
Hochzillertal-Kaltenbach slēpošanas reģionu. Arī šeit var doties no viena
kalna uz nākamo, arvien dziļāk iekšā kalnu grēdās. Paceļoties ar pacēlāju no
pašas ielejas apakšas, ir laiks vērot staltās Alpu egles. Pamanāmas ir tādas kā
zaļas, nokarājušās sūniņas pie egļu zariem. Vietām egles tik pārpilnas ar šiem
zaļajiem ķērpīšiem, ka šķiet tur notiek rūķu slēpšanās spēles, tikai bārdas
palikušas ārpusē. Cik, zinu, Latvijā šādi ķērpīši liecina par ļoti labu gaisa
sastāvu. Droši vien par to nav jāšaubās, Alpos gaiss ir nepārspējams. Arī ūdens
kvalitāte esot neapšaubāma. Jāatzīst, ka austrieši attiecas ļoti nopietni pret
visiem ar vides aizsardzību saistītajiem jautājumiem. Tās tādas pārdomas,
paceļoties ar pacēlāju uz nākamo virsotni. Laiks visas turpmākās dienas ir
apbrīnojami saulains. Debesis skaisti zilas un sniegs lielisks. Tiek solīti 176
slēpošanas kilometri. Pilnīgi neticami.
Dodoties dziļāk ielejā pie Mairhofenas pilsētas savukārt ir Penkena apgabals. No turienes var nokļūt gan Horbergā, gan Rastkogelā, gan Eggalmā. Šīs trases atrodas vidēji 2500 metru augstumā. Diena ideāla, laiks saulains. No Eggalma nav tālu līdz Hintertuksa ledājam. Sajūtas ir lieliskas tā laižoties no kalna atkal nākamajā ielejā un raugoties, kur tad nākamais pacēlājs mūs aizvedīs un kas būs aiz nākamās virsotnes.
Viena diena tiek veltīta arī Hintertuksa ledāja apskatei, aptaustīšanai un izslēpošanai. Sēžot pacēlāju vagoniņos, tiekam līdz 3250 m augstumam. Bet labāk, kā zināms, vienreiz redzēt, nekā daudzreiz dzirdēt. Īsāk sakot, laižam uz Alpiem!
Līga Pommere,
10.01.2007