Lidojums
sākas salīdzinoši agri, un nevilšus, itin kā uz mirkli aizverot acis, zaudēju
orientāciju plašajā reljefa krokotajā kartē tur, lejā. Neskaidri jaušami
kalni un to sniegotās virsotnes nesteidz sevi nosaukt, un, skatoties ārā pa
iluminatoru, rodas neskaidra un grūti definējama sajūsma par tuvošanos kaut
kam tik tālam, teiksmainam un šķietami neaizsniedzamam.
Par Hurgadas lidostas tuvumu liecina jūra lidmašīnas kreisā borta pusē un dīvaina,
apbūvēta tuksneša ainava, kas pārsteidzošā kārtā nekontrastē ar jūras
zilgmi.
Lai neradītu pārāk lielu kontrasta sajūtu, viesmīlīgie ēģiptieši ir saģērbušies
un noekipējušies gluži tāpat kā Holivudas filmās vērotie arābu
teroristi, un pirmais, kas duras acīs, ir lielais skaits bruņoto vīru, kuri
izvietojušies visos stūros un pavada iebraukušos ceļotājus vērīgiem
skatieniem. Ielīmējis pasē neliela izmēra pastmarku, kas izrādās esam Ēģiptes
vīza, caur robežsargu kontrolētiem vārtiem nokļūstu plašā uzgaidāmajā
zālē, kur pirmo reizi tieku uzrunāts vārdā, kuru turpmākā ceļojuma laikā
mēs visi dzirdēsim regulāri, dažnedažādās versijās un izteiksmēs: khabibi.
Nedaudz vēlāk, jau sēžot autobusā, kurš ar ne vairāk, ne mazāk kā 120
km/h lielu ātrumu traucās gar Sarkanās jūras krastu, noskaidroju, ka šis vārds
nozīmē tikai un vienīgi draugs vai arī mīļais. Atsevišķas
standarta frāzes angļu mēlē, kuras, kā šķiet, zina katrs sevi cienošs
Ēģiptes iedzīvotājs, un šis burvju vārds ir katra arābu tirgotāja noslēpumainais
paņēmiens, ar kuru tas mēģinās pierunāt gan mani, gan manus ceļabiedrus
iegādāties visneiedomājamākās lietas.
Saulei strauji tuvojoties apvārsnim, mēs nokļūstam Sv. Pāvila klosterī netālu
no Suecas. Svētā mēneša Ramadana sakarā pat šī koptu kristiešu svētvieta
izrādās slēgta apmeklētājiem, bet pēc mūsu vietējā pavadoņa uzstājīgā
pieprasījuma vārti tomēr tiek atvērti. Dīvains šķiet mūsu pavadoņa
musulmaņa un vārtu sarga kristieša strīds par iespējamo klostera
apskati, un vienā mirklī manā apziņā sabrūk Eiropas mūžīgais mīts par
islamu kā toleranci nepazīstošu un agresīvi neiecietīgu reliģiju. Vēl jo
lielāks ir mans izbrīns, kad uzzinu, ka klostera apskates ekskursiju mums vadīs
kāds zviedru izcelsmes jauneklis, kurš klosterī nodzīvojis jau gandrīz
pusgadu, apgūstot koptu valodu un studējot svētos rakstus un koptu liturģiju
tekstus. Jau norietējušās saules sārtā atblāzma padara klostera ēku īpatnējos
stāvus vēl noslēpumainākus un vakara bezgalīgo klusumu sargā pašu Pāvilu
zem saviem zariem manījusī sikomora.
Ir īpašs šis miers, kas šķiet sastindzis šeit kopš Sv. Pāvila dzīves
laikiem; bārdainais koptu mūks un pārsteidzoši daudzie kaķi atgādina ne
mazāk kā neaptverami skaistas gleznas tēlus.
Bet klasiskā Ēģipte vēl tikai sāksies.
Jeb pareizāk sakot, nupat jau ir sākusies - pulksten četros no rīta mūsu
grupas autobusam iekļaujoties garā, ar bruņotu apsardzi nodrošinātā konvojā,
kas neatlaidīgi un lielā ātrumā traucas caur tuksneša plašumiem virzienā
uz Kairu. Tuvojoties Āfrikas metropolei, ceļa malās arvien biežāk var manīt
mākslīgi apūdeņotus dārzus un tīrumus, kas liecina par nelielu, tomēr ārkārtīgi
nozīmīgu uzvaru ēģiptiešu nebeidzamajā cīņā ar tuksnesi.
Miljonu pilsēta Kaira patiesi ir spējīga pārsteigt. Minaretu silueti peld
pilsētas uzkarsušajā un piedūmotajā gaisā, un nekropoles dzīvie iemītnieki
nešauboties iekļaujas neprātīgi joņojošo automašīnu gūzmā, ar
kailajiem papēžiem nadzīgi iecērtot garausainajiem ēzeļiem sānos un ērtāk
iekārtojoties uz četrkājainā drauga salmu maisa klātās kaulainās muguras.
Šķiet, ka vadīt automašīnu normāli un netaurējot šeit nav pieņemts.
Autobuss atpalikt nevar un negantā ātrumā mēs iztraucamies caur Kairas
centru un nokļūstam Ēģiptes muzeja priekšā. Arheoloģijas Meka sagaida mūs
ar milzīgiem tūristu bariem un neaptveramu Senās Ēģiptes mantojumu. Būtu
grūti pat aptuveni noteikt optimālo šeit pavadāmo laiku, ekspozīcijas zāles
katra pārsteidz ar bagātību un pat viena pati Tutankhamona dārgumu krātuve
neapšaubāmi padara šo apmeklējumu neaizmirstamu. Un vēl, - īpašu iespaidu
tīkotājiem par atsevišķu samaksu iespējams ielūkoties 5000 gadus vecu
nelaiķu izkaltušajās sejās. Daži saka, ka tas esot lietderīgi rosinot
pārdomas.
Straujš ne pārlieku īstu papirusa kalendāru tirgoņu uzlidojums palīdz veikli saorganizēties tālākam ceļam un nepilnas pusstundas laikā mēs jau esam šķērsojuši Nīlu un tuvojamies Gizas plato. Ja kādam šķiet, ka fotogrāfijās vai filmās redzētais piramīdu komplekss ir liels, tad tie ir maldi. Katra no piramīdām ir vienkārši neaptverami milzīga!!! Visapkārt spietojošie suvenīru tirgoņu un vienkārši viltnieku bari nekādi nespēj novērst uzmanību no kaut kur augsti debesīs iesniegušās piramīdas virsotnes, un attopos vienīgi, lai pēdējā brīdī izvairītos no kārtējā tirgoņa izmisīgā mēģinājuma uzlikt man uz galvas lakata kumšķi, kuru tas ar lepnumu stāda priekšā kā tipisku arābu galvassegu. Augsti novērtējis šī pārsteidzošā auduma izstrādājuma nenoliedzamo krāšņumu, tomēr pamanos izglābt piecus dolārus, un veikli attālinos, lai, savukārt, nokļūtu pašaizliedzīgo cilvēces draugu kamieļu dīdītāju ķetnās. Tomēr, taisnojoties ceļabiedriem par savu vieglprātīgumu, saprotu arī šis ir bijis lielisks piedzīvojums.
Sekojošais
Papirusa institūta apmeklējums pārsteidz nevien ar plašo papirusu
izstrādājumu klāstu un ēģiptiešu spēju savienot tik mūsdienīgas tehnoloģijas
kā 3D hologrammas ar gadu tūkstošiem seno papirusu izgatavošanas mākslu,
bet arī ar institūta sejas izgatavošanas tehnoloģijas demonstrētāja
atpazīstamību. Šķiet, ka visās vairāk vai mazāk amatieriskajās videofilmās,
kuras, pateicoties mūsu ceļotāju uzņēmībai, Latvijā ir uzkrājušās
lielais vairums, ir redzams šis pats vīrs, kurš ar nemainīgi jautru
izteiksmi sejā jau gadiem (acīmredzot) bārsta vienus un tos pašus jokus, kas
vienādi uzjautrina visas apmeklētāju grupas. Tomēr nenoliegšu stāstījums
ir aizraujošs un lieliski pasniegts. Un, kā to pēc mirkļa uzskatāmi pierāda
manu ceļa biedru pirkumi, arī pārliecinošs.
Smaržu institūta apmeklējuma scenārijs ir līdzīgs. Īsos vārdos
izklāstītās smaržu neatkārtojamās kvalitātes īpašības un neizbēgamā
piebilde, ka Hugo Boss, Versace un Chanel pamatā nodarbojas ar šī institūta
izstrādājumu iegādi un pārfasēšanu, ir tieša un nepārprotama norāde uz
to, ka no šī veikala ar tukšām rokām iziet nevar. Un ja jau tā...iegādājos
muskusa smaržu ekstraktu, kurš, atbilstoši pārdevējas vārdiem, ir
galvenais no faktoriem, kas pievilina pretējā dzimuma pārstāves; pie sevis
gan klusībā attaisnojos, ka īstenais iemesls ir šo smaržu eksotiskais
izejmateriāls.
Vakars paiet mierīgi pēc vairākiem neatlaidīgiem mēģinājumiem izdodas iegādāties glāzi vietējā alus viesnīcas restorānā, no kura loga paveras lielisks skats uz piramīdām, kas neizbēgami valda pār pilsētas panorāmu, un, lūkojoties lejup nerimstošajā Kairas satiksmes plūsmā un uz mūsu šoferi, kurš no tējas kanniņas krūzē lej nomaskēto alu (viņš ir vietējais kristietis, bet Ramadana laikā arī viņam alu pasniegt ierastā veidā nedrīkst.) pēkšņi pārņem pilnīga sirrealitātes sajūta, kuru pastiprina arābu dziedātājas uzstāšanās turpat, uz restorāna skatuves. Ir Ramadans. Musulmaņu garīgās attīrīšanās mēnesis.
No rīta izbraucot uz Aleksandriju mēs
vēl nenojaušam cik daudz jaunu iespaidu šī diena mums ir sagatavojusi.
Tuksnesis pakāpeniski pārvēršas purvainās pļavās un drīz jau horizontu
aizsedz biezs niedru mūžamežs. Aleksandrija, kādreizējā Ēģiptes
metropole un viena no pasaules septiņu brīnumu glabātājām sagaida mūs ar pārsteidzoši
eiropeisku vērienu. Protams, saku sev, tā ir XX gs sākuma franču emigrācija,
kas vēl šobaltdien atstājusi savas bohēmiski dekadentiskās dzīves uztveres
vaibstus pilsētas arhitektūrā, bet patiesībā, liekas, ka gan seno grieķu
un romiešu un vēlāk bizantiešu ēnas šo pilsētu nav pametušas nekad.
Aleksandrija apbur; tā spēj aizraut. Ar Vidusjūras viļņiem, kas nemitīgi
triecas pret pilsētas promenādi. Ar pēdējā karaļa pils parka neapjaušamajiem
mērogiem. Ar pasaules modernāko bibliotēkas ēku. Pati ar sevi tik
kontrastainu, tik vienotu. Tik arābiski eiropeisku.
Izrādās, ka krastmalas promenādes vējainais miers ir visai mānīgs; nogriežoties
virzienā uz pilsētas vēsturisko centru, iejūkam nepārskatāmā pūlī, kurš,
līdzīgi platai straumei gāžas dziļāk pilsētas ielu labirintos. Parasta
lieta nedēļas nogales lielais tirgus paskaidro Ašrafs, mūsu vietējais
sargenģelis, un skats aiz autobusa liedz apšaubīt šī pasākuma nozīmību.
Ielas vidū nostājušies tirgoņi sviež gaisā apģērba gabalus, bet šeit
var iegādāties gan veca velosipēda stūri, gan arī apdrupušu ugunsdzēšamo
balonu, proti visu, ko nedēļas nogalē var vēlēties Aleksandrijas iedzīvotājs.
Latgalīte izbraukumā atskan kāda ceļabiedra komentārs.
Grieķu un romiešu, kā arī pēdējo
Ptolemaju arhitektūras šeit ir maz. Tikvien kā vientuļa kolonna, kas slejas
virs senās bibliotēkas pazemes gaiteņiem un pāris sfinksas, kuras, šķiet
ir nogurušas no gadsimtiem ilgās sauļošanās un raugās uz horizontu
izrobojušajām mūsdienu daudzstāvu mājām ar skumju pilnām, aklām acīm.
Lai tieši saskatītu šajā ainavā senās godības iezīmes, ir jābūt apveltītam
ar pasakainu fantāziju, bet mierinājumu sniedz pārliecība, ka Vidusjūras viļņi
slēpj nogrimušās metropoles krāšņāko daļu un agrāk vai vēlāk mēs tomēr
arī to varēsim skatīt savām acīm.
Minaretiem savstarpēji sasaucoties, pilsētā atskan gari stiepts Allah
Akbar; visapkārt norimst tirgošanās rosība, kareivji nesteidzoties saslej
ieročus pie sienas un, noklājuši nelielus paklājus, nododas lūgšanām. Pēc
pusstundas tās ir beigušās un, kā uz burvju mājienu, atsākas iepriekšējais
neprāts.
Viela pārdomām, vakarā sēžot nelielā kafejnīcā Vidusjūras krastā, pīpējot
ūdenspīpi un vērojot, kā pāri jūrai, saceļot arvien lielākus viļņus,
tuvojas negaiss. Jeseņina dzeja mana ceļabiedra Haralda izpildījumā un tāles
šķeļošs zibens. Lietus Āfrikā.
Nākamā
rītausma mūs atkal vedina atgriezties Kairā, kur pirmo reizi iekļūstam
darbojošās mošejā ir pienācis patiesības brīdis. Mūsu vietējais
gids īsos vārdos raksturo Islama galvenos principus un vispārējo lūgšanu
norisi. Un daudziem šī ir pirmā tuvā saskarsme ar Islamu. Ir liela atšķirība
starp to, ko lasām grāmatās, preses izdevumos un skatām televīzijas raidījumos.
Gadu simteņiem veidotais asinskārā, nežēlīgā, cietsirdīgā, aprobežotā
un galu galā pilnīgā kretīna saracēņa tēls sabrūk vienā acu mirklī.
Un vai tā ir vienkārši sakritība, vai arī veiksmīgs ceļojuma plānojums,
bet mošejā redzētais un dzirdētais vairs nespēj izraisīt ceļotāju
ironisku attieksmi vai noraidošu vīpsnu iepriekšējo dienu pieredze neļauj
vieglprātīgi saglabāt nepamatoti aizspriedumaino standarta eiropieša skatījumu.
Īsi, bet pamācoši.
Arī šodien mums viss jāpaspēj līdz pulksten pieciem. Pazūdot Khan Khalili
tirgus burzmā jau var manīt visas sānu ielas garumā novietotos galdus, kuri
palēnām pildās ar dažādiem ēdieniem Ramadana ikdienas gavēnis tuvojas
noslēgumam un var just, ka pat prasmīgajiem tirgoņiem prāts vairāk nesas uz
šo bagātīgo galdu pusi nekā uz tirgošanos. Tas gan neliedz ar to
nodarboties. Lai patiesi izbaudītu pasakās aprakstīto austrumu tirgus
gaisotni, pietiek ienirt mazajās un nezināmos virzienos vedošajās ieliņās,
kur gājējiem vietas ir atvēlēts pavisam maz. Kā spožas barikādes ielu
ieskauj ūdenspīpju, spožu tērpu, dažādu statuešu, zelta un sudraba izstrādājumu
sienas. Žilbst acis un rodas pamatots apjukums, jo sākotnēji izvēlētā
taktika ienirt pakaļ vienam noteiktam pirkumam, izrādās neveiksmīga.
Skaidrojums, ka ir nepieciešama ūdenspīpe, tikai pamudina visus klātesošos
tirgotājus aicināt tieši pie sevis, jo, skat, tieši viņam esot vislabākās,
visspožākās, un savādāk nenovērtējami izcilas pīpes.
Zināma kaulēšanās, kura jau ir kļuvusi par ieradumu arī mums, nodrošina
to, ka mēs pārmaksājam par iegādāto preci tikai trīskārši un laimīgas
pašapziņas pārņemti laužamies cauri pūlim autobusa virzienā jau kā ūdenspīpju
īpašnieki.
Šovakar mums ar nakts vilcienu jādodas uz Luksoru, lai uzsāktu sengaidīto Nīlas
kruīzu.
Nakts vilciens nogādā mūs Luksoras
pilsētā, kura vēl mierīgi snauž tuvojošās rītausmas gaidās. Grupu
sagaida nevien autobuss, bet arī kārnu un dusulīgu zirdziņu vilktas ores,
kurās, ērti iekārtojušies, snauž paši ormaņi. Šoreiz gan izvēlamies
modernāko no piedāvātajiem transporta līdzekļiem, bet nepaies ne pāris
dienas, un mēs nomēģināsim arī šo eksotisko pajūgu šarmu.
Nīlas ielejas pērle Hetšupsetes templis mūsu acīm paveras rītausmas brīnišķīgajā
gaismā, un, nonākot pie ieejas tempļa teritorijā, mēs konstatējam, ka esam
pirmie ceļotāji šajā agrajā rītā Ēģiptei izcili reta parādība
un tā nu beidzot iztiekam bez jau ierastās spiešanās caur citu tūristu pūļiem.
Ar šo rītu sākas mūsu piecu dienu ceļojums pa Nīlu ar patiesi ekskluzīvu
kuģi, mierīgi vērojot garām slīdošās krasta ainavas un sauļojoties uz kuģa
atklātā augšējā klāja. Ja pirmās ceļojuma dienas vairāk sniedza iespēju
iepazīt mūsdienu Ēģipti, tad šī ceļojuma daļa pilnībā ieved Senās
Ēģiptes mītiskajās ārēs tempļi un to kompleksi neatkārtojami, krāšņi
un vareni tie rada izbrīnu, un līdz pat ceļojuma beigām turpina pārsteigt
ar arvien jauniem un īpatniem motīviem gan arhitektūrā, gan vēl jo vairāk
ar savu iekštelpu apdari. Elpa aizraujas, savām acīm skatot spilgtās krāsās
apgleznotos griestus, skaidri apzinoties, ka šo mākslas darbu autori ir pārcēlušies
uz labākiem medību laukiem jau vairāk kā četrus tūkstošus gadus atpakaļ.
Neaizmirstamu iespaidu atstāj arī Asuānas botāniskais dārzs gluži vai
paradīzes sala smilšainu kalnu ieskautās Nīlas vidū. Un arī iepriekš neplānotais
nūbiešu ciematiņa apmeklējums nes svaigus iespaidus pirms ceļojuma noslēguma.
Vēl atlikušās ceļojuma dienas pavadām Hurgadā gar Sarkanās jūras
krastu izstieptā pilsētā, kas gan vairāk atgādina nebeidzamu viesnīcu
kompleksu. Šeit atrast sev izklaidi, šķiet, ir spējīgs ikviens safari
izbraucieni tuksnesī ar iespēju apciemot beduīnu nometni, niršana pie koraļļu
rifiem un krāsainās zemūdens pasaules iepazīšana, braucieni ar zemūdeni,
vai, slinkuma gadījumā gluži vienkārši laiska atpūta jūras krastā, tīrā
un sakoptā viesnīcas pludmalē, kur, ja vien vēlaties, viesnīcas darbinieki
jums klāt pienes gan atspirdzinošus dzērienus, vai arī sportiska noskaņojuma
gadījumā sastāda jums komandu pludmales volejbola spēlei.
Tas viss nu tā...Ir skaidrs viens - Ēģiptē atgriezīšos vēlreiz.
Andris Geidāns
IMPRO CEĻOJUMI