Kāds labs draugs man reiz sacīja, ka mūsu mazajā ziemeļu kaimiņvalstī
Igaunijā var ieraudzīt, piedzīvot un izjust itin visu, kas vien vajadzīgs
ceļotājam, lai interesanti pavadītu laiku un gūtu patīkamus, neaizmirstamus
iespaidus: ir daudzveidīga, civilizācijas maz skarta daba, ir kolorītas
pilsētas, ir arī iespējas dažādām sportiskām aktivitātēm, turklāt vienmēr ir arī
kas jauns, ko atklāt pateicoties pašu igauņu atjautībai, izdomai un prasmei
ieceres īstenot dzīvē. Arī ikgadējā ceļotāju satikšanās salidojumā Ķīpsalā
sastaptie Igaunijas apmeklējumu ceļabiedri gadu no gada spriež par to, kādu
novitāti nākamajā tūrisma sezonā piedzīvot Igaunijā.
Un izvēles iespēju netrūkst, jo mūsu ziemeļu kaimiņi patiešām dara visu, lai ceļotāji (pat labi Igaunijas pazinēji), atkal un atkal atgriežoties šajā valstī, izbaudītu jaunatklāsmes prieku. Turklāt igauņi ir lieliski sapratuši, ka šolaiku ceļotājiem ir daudzkārt par maz ar skatu kartiņās redzētām dabas ainavām vai vietām, kas guvušās ievērību tikai tāpēc, ka tās sensenos laikos apdzejojis kāds pagātnes klasiķis; šolaiku ceļotāji alkst izjust svešo zemju dzīves garšu, kopīgi svinēt svētkus un iepazīt ikdienu. To apzinoties, Esti zemes saimnieki saviem viesiem prot sarūpēt noslēpumu atklāšanas azartu un patīkamus pārsteigumus.
Minipasaules dāvātais smaids
Pa lauku ceļu mums, ciemiņiem no Latvijas, pretī uz autobusa stāvlaukumu graciozi ļepato dzīvespriecīgs kollijs, izvilinot smaidu sejā ikvienam, tiklīdz šis sagaidītājs ieraudzīts. Ne tikai tāpēc, ka kollijs izrāda neviltotu sajūsmu par mūsu ierašanos viņa mājās, bet arī tāpēc, ka augumā krietni vien mazāks par parasto kolliju, vienvārdsakot, mini. Sagaidītājam pievienojas vēl viens tāds pats draudzīgs miniatūrsunītis un abi kopā viņi ved mūs, viesus, pie aplokiem, kuros rāmi ganās zirgi, poniji un govis, arī tikpat viesmīlīga izskata un arī mini jā, mēs esam Dienvidigaunijas mini zoodārzā, kur mierīgi līdzās sadzīvo dažādu dzīvnieku sugu pārstāvji, un visus vieno miniatūrais veidols. Nu patiešām pundurdzīvnieku karaļvalsts!
Tur var pakasīt aiz auss omulīgi rukšķošai minicūciņai, paskatīties, kā
minikaziņa izpilda nelielu deju valša ritmā skatītājiem par prieku, papriecāties
par līksmajiem, daudzveidīgajiem miniputniem un paglaudīt abus viesmīlīgos
minikollijus. Bet minisivēnus, šķiet, varētu nēsāt līdzi rokassomiņā, kā tagad
pierasts pārvietot dekoratīvo sugu sunīšus.
Mini zoodārza saimniece stāsta, ka tieši tāda bijusi šīs lauku fermas
attīstības iecere iemitināt vienuviet minisugas un tad atvērt pagalma vārtus
viesiem, lai šajā jaukajā dzīvās dabas stūrītī gan pieaugušie, gan bērni gūtu
prieku un pozitīvas emocijas, kādas spēj dāvāt četrkājainie draugi dzīvnieciņi.
Uz jautājumu kāpēc minidzīvnieciņi nevis parasta lieluma dzīvnieciņi?
atbilde, protams, ir lai būtu pārsteigums, lai būtu atšķirība no citām lauku
tūrisma saimniecībām. Turklāt šķiet, ka par ciltsbrāļiem augumā mazākajām
radībām piemīt īpašs labestības starojums, jo gandrīz tāpat kā delfīni, arī
Igaunijas minidzīvnieciņi spēj dāvāt dzīvesprieku ikvienam ciemiņam. Prom
braucot, mums visiem acīs vēl ilgi nezūd sirsnīga, nemākslota smaida uguntiņas
un impulsīvā diskusijā vienojamies, ka no visiem mini zoodārza iemītniekiem
minikolliji ir mūsu, latvju ceļotāju, favorīti un tie būs jāapciemo atkal!
Fermeru dienas Dienvidigaunijas būtības atklāsme
Ja ar igauņiem galvaspilsētā Tallinā vai romantiskajā Sāmsalā sāk sarunu par
igauņu nācijas vēsturisko identitāti, tad parasti skan atbilde: Igauņi ir
zvejnieku un jūrasbraucēju tauta! Igauņi ir mūziķu un dziedātāju tauta! (Jā,
jā, dziedātāju tauta, tāpat kā mēs, latvieši. Turklāt igauņu pirmskristietības
laika sakrālajā pasaules redzējumā visnozīmīgākais dievs nav vis karotājs, bet
gan dievs dziesminieks Vanemuine, kurš spēlējis kokli tik skaisti, ka no viņa
kokles skaņām modusies un atplaukusi daba, bet cilvēku vidū valdījusi saprašanās
un labestība.) Un tikai sarunas nobeigumā varbūt izskanēs vārdi: Igauņi ir
zemnieku tauta! Bet ja saruna par igauņu vēsturisko identitāti risinās
Vīlandē vai Karksi-Niuē, tad vispirms dzirdēsim, ka igauņi ir zemnieku tauta.
Tāpat kā daudzos latviešos, arī igauņos, it īpaši tajos, kuru dzimtas saknes
vijas
Dienvidigaunijā, mīt senais zemkopja gars. Kāds mans paziņa, Tartu
universitātes lektors, pirms vairākiem gadiem iegādājās vienkāršu lauku māju
netālu no Karksi-Niues, to atjaunoja un tur regulāri pavada vasaras un katru
brīvo brīdi. Un tādu cilvēku Igaunijā ir ne mazums. Daudz ir tādu, kuriem līdz
ar pavasara atnākšanu rodas vēlēšanās dārzā kaut ko stādīt, audzēt, apkopt un
redzēt ienākamies ražu. Turklāt šī brīža ekonomisko pārmaiņu gaisotnē tāpat kā
Latvijā, arī Igaunijā daudziem uzņēmējiem un intelektuāla darba darītajiem
apziņā ieslēgts rezerves plāns finansiāli grūtākos laikus pārdzīvot laukos.
Lai arī Igaunija platības ziņā nav liela valsts, daba un pat klimatiskie
apstākļi tās reģionos ir atšķirīgi. Dienvidigaunijas gleznainajās ainavās nav ne
mazākā skarbuma, zeme tur mazāk akmeņaina nekā valsts ziemeļos vai salās, un arī
mūsdienās Dienvidigaunijas iedzīvotāju labklājību nodrošina lauksaimniecība.
Tāpēc ir gluži likumsakarīgi, ka vērienīgās Fermeru dienas, kas apliecina dziļi
iesakņojušos zemes kopēja garu un zemkopības tradīciju slavinājumu, notiek
netālu no Vīlandes, Janedā. Tur Melnā ērzeļa stallī ik gadu pulcējas daudzi
simti Fermeru dienu dalībnieku un ciemiņu. Stallis uzbūvēts ap 1888. gadu kā
mājvieta Janedas muižas zirgiem, bet tagad pārtapis par iecienītu pasākumu
rīkošanas vietu. Fermeru dienās tur iespējams apskatīt lauksaimniecības tehnikas
izstādi, pirkt un pārdot vasarā ienākušos dārzu un lauku ražu, apbrīnot un
iegādāties amatnieku darinājumus, un, protams, netrūkst jautras mūzikas,
degustāciju un līksmības. Tur var arī iemācīties igauņu folkloras dziesmas un
dejas vietējo tautumeitu un tautudēlu vadībā. Jā, un vēl tur būs
. bet lai kāds
noslēpums paliek neatklāts! Aizbrauksim turp šovasar un uzzināsim!
Vīlandes maģiskā poēzija
Tuvojoties Vīlandei, autoceļa malā itin visus atbraucējus laipni sagaida puisis igauņu tautastērpā, augumā pāri septiņiem metriem pilsētas viesmīlības simbols. Vīlandi mēs apmeklējam siltā, vasarīgā dienā, kad saules stari dejo pilsdrupu mūros un atstarojas Vīlandes ezera ūdeņos, un pārliecinājāmies, ka šai daudziem mazpazīstamajai Igaunijas pilsētai piemīt itin viss, lai tā viesus saviļņotu ar brīnišķīgām ainavām un sasildītu savas pievilcības starojumā.
Vīlandes vēsture ir senāka par Rīgas un daudzu citu Baltijas pilsētu vēsturi
pilsētas vārds rakstītos avotos pirmoreiz minēts jau 1154. gadā. Vēloties
izjust senvēstures burvību, apskati sākam ar pilsdrupu mūriem. Vīlandes pils
likteņstāsts ir tipisks šim Baltijas reģionam ap 1224. gadu mūra
pili kā sava militārā spēka apliecinājumu igauņu zemē sāka būvēt Zobenbrāļu
ordenis tieši nopostītās igauņu koka pils vietā, varbūt lai tā demonstrētu
savu varu, varbūt, atzīstot šo teritoriju par vispiemērotāko nocietinājuma
būvniecībai. Pēc būvniecības pabeigšanas Vīlandes pils ilgu laiku bija viena no
lielākajām pilīm Livonijā. Bet nekas jau nav mūžīgs vairākos karos pils
nopostīta, gadu gaitā vairs nav atjaunota, un, laikam ejot, kādreizējais
iekarotāju militārās varas apliecinājums kļuvis par pilsētas ainavas dominanti,
populāru pastaigu un kultūras pasākumu norises vietu pilsdrupās ir uzbūvēta
brīvdabas estrāde, kurā vasarās bieži notiek teātri un koncerti.
Iepretim estrādei apstājamies pie pilsdrupu mūriem, jo tur paveras patiesi
elpu aizraujošs skats uz ieplakā dusošo Vīlandes ezeru. Tā vien šķiet, ka pa
ezera rāmajiem ūdeņiem laivā brauc populārajā igauņu dziesmā apdziedātais
Vīlandes laivinieks, kurš nespēj aizmirst reiz mīlēto meiteni, acīm tik
zilganzaļām kā ezera ūdeņi, un ilgojas pēc savas mīļotās visu mūžu. Šī dziesma
kļuvusi par neformālu pilsētas himnu. Mūzika Vīlandē ir lielā cieņā, un koncerti
bieži notiek arī pilsētas vecākajā Sv. Jāņa baznīcā, kas atrodas turpat pie
pilsdrupām. Baznīcas pamatakmens likts jau 15. gadsimtā un šodien tā lepojas ar
simetrisku, baltu arhitektonisko veidolu un lielisku akustiku. Durvis ir
atvērtas, un askētiskajā, sakrālu gaišumu izstarojošajā
dievnamā mēs brīdi
klusumā raidām domas pret debesīm. No baznīcas dodamies tālāk parkā uz Vīlandes
pilsētas slavenāko simbolu gājēju tiltiņu sarkanām margām un gleznainām,
sarkanām arkām abos galos. Ticējums vēsta, ka viesiem, kas kopā ierodas Vīlandē,
jāsadodas rokās, un tad jāiet tiltiņam pāri, klusībā kaut ko vēloties.
Vienotības gars stiprināšot vēlēšanos piepildījumu. To, mēs, protams, ari
īstenojam! Tiltiņa garums ir vairāk nekā 50 metru, pa to ejot patiesi var
koncentrēties vēlamajam, it īpaši tādēļ, ka apkārtnes ainava ir apbrīnojami
skaista un harmoniska. (Pirmais tiltiņš šajā vietā tika uzbūvēts jau 20.
gadsimta trīsdesmito gadu sākumā, tilta vēsturiskās metāla konstrukcijas
savulaik kaltas Rīgā, līdz mūsdienām tas piedzīvojis vairākas
atjaunošanas.)
Skvērā pie pilsdrupām mūs sveicina Igaunijas brīvības cīņu varonis Laidoners,
kurš dzimis netālu no Vīlandes un piemineklī attēlots kā militāristam pieklājas
sēžot zirga mugurā un noteiktu skatienu raugoties tālumā. Bet gluži
pārsteidzoši pašā pilsētas vidū, pilskalna nogāzē mūsu skatienam atklājas
sarkanrudi smilšakmens atsegumi. Sarkanrudu akcentu Vīlandes tēlā ienes arī Sv.
Pāvila baznīca, kas būvēta no ķieģeļiem 19. gadsimtā plaši izplatītajā Tjūdoru
neogotikas stilā savulaik tā esot uzcelta, jo, pieaugot pilsētas iedzīvotāju
skaitam, ar vienu baznīcu esot kļuvis par maz (mūsdienās Vīlandi uzskata par
sesto lielāko Igaunijas pilsētu.)
Vīlandei ir savas sporta tradīcijas, piemēram, tradicionālais skrējiens
apkārt ezeram. Mēs sportisko garu iedzīvinām, uzkāpjot vēsturiskajā ūdenstornī,
kas tagad pārveidots par skatu torni, no kura paveras krāšņa, interesanta
pilsētas panorāma, un arī, mērojot ceļu uz ezera piekrasti pa leģendārajām
Vīlandes kāpnēm, kuru pakāpieni, lai atkal atgrieztos Vīlandē, katram pašam esot
klusībā jāsaskaita: 151.,152., 153...un tā tālāk. Pie Vīlandes ezera ir lieliska
pludmale, kur vasarās sanāk vai puse pilsētas iedzīvotāju un arī viesi, lai
peldētos un vizinātos ar visu veidu laivām un laiviņām. (Vīlande un tās apkārtne
ir Igaunijas ezeru zeme pilsētā ir vēl otrs ezers Pāla ezers, bet netālu uz
austrumiem atrodas par lielāko Igaunijas iekšējo ūdenstilpni atzītais Vircezers,
no kura sākas plašā, slavenā Emajigi upe, kas savieno Vircezeru ar Peipusa
ezeru.) Pievilcīgajā, šarmantajā Vīlandē ir vērts sagaidīt brīdi, kad dienu
nomaina vakars, jo vienā no pilsētas parkiem tad vizmo krāsaini izgaismota
strūklaka.
Vīns karaļpilī un ziedu karaliene roze
Nelielajā Piltsamā pilsētiņā var apbrīnot igauņu izdomu un patriotismu
pašiem savs vīns, savas rozes, sava karalistes rezidence, un turklāt vēl 18
tilti un tiltiņi! Īsta sapņu pilsēta romantikas mīļotajiem un ideju krātuve
racionāli noskaņotajiem! Turklāt šeit ir darināts Igaunijas Republikas
zilmelnbaltais karogs kā ar lepnumu stāsta pilsētas gide, tieši Piltsamā
iedzīvotāja Emīlija Bērmane sašuvusi zilmelnbalto karogu. Šis karogs 19.
gadsimta nogalē Otepē baznīcā tika iesvētīts kā studentu akadēmiskās vienības
karogs, bet pēc Igaunijas Republikas proklamēšanas tika apstiprināts par valsts
karogu.
Piltsamā centrā visi ceļi ved uz pili, kuras vēsture sniedzas līdz 13.
gadsimtam. Pilsētas gide erudīciju apliecinošā un precīziem faktiem piepildītā
vēstījumā izklāsta pils raibo likteni, kur viena no spilgtākajām epizodēm
saistās ar 16. gadsimtu un Livonijas kara laiku. Tad, cerot pakļaut Livonijas
teritoriju, Krievijas cars Ivans Bargais izveidoja politisku savienību ar dāņu
hercogu Magnusu, Dānijas karaļa Frederika II jaunāko brāli. Hercogs Magnuss tika
pasludināts par Livonijas karali, bet Piltsamā kļuva par Livonijas karalisko
rezidenci. Kā jau bieži gadās, politiskā savienība drīz izjuka un Piltsamā
zaudēja karalistes centra statusu. Līdz šodienai no tiem tālajiem laikiem
saglabājies vien vietvārds Kuningamägi Karaļa kalns. Vēlāk pils
kļuvusi slavena ar savu rokoko stila veidolu, bet cietusi Otrā pasaules kara
laikā, un tagad no senās godības un spožuma nav palicis pārāk daudz. Toties
esošais tiek lieliski apsaimniekots pils kompleksā mēs atrodam gan nelielu
muzeju, kur fotogrāfijās un sadzīves priekšmetos tiek atklāts pilsētas vēstures
un iedzīvotāju likteņu stāsts. Kaimiņos muzejam mājo arī tūrisma informācijas
centrs, neliela mākslas galerija un amatnieku darinātu suvenīru tirgotava.
Jā, bet pils pagraba velvēs atrodas Piltsamā lielākais pārsteigums vīna
degustācijas zāle. Mēdz sacīt: ir par maz valsti redzēt, to vajag arī izgaršot
un atklāt visa veida materiālajā kultūrā. Bet kurš gan būtu domājis, ka Igauniju
varēs izgaršot vīnā (gluži kā Ungāriju, Franciju vai Portugāli...). Mūsu ziņkāri
remdē stāstījums par vīna darītavas vēsturi un ražošanas gaitu. Piltsamā vīns
tiek darināts jau daudzus, daudzus gadu desmitus, kā vīna darītavas dibināšanas
gadu min 1920. Nē, igauņi necenšas konkurēt ar mūsu Sabili, kas savulaik Ginesa
rekordu grāmatā esot iekļauta kā vistālāk ziemeļos esošā vieta, kur
audzē
vīnogas. Piltsamā, spītējot vēsajam klimatam, nepūlas audzēt vīnogas, bet vīnu
darina no ģeogrāfiskajam stāvoklim gluži tipiskām dabas veltēm vietējiem
augļiem un ogām. Tā piemēram, viens no populārākajiem vīniem Põltsamaa
Tõmmu tiek darināts no upenēm, citi vīni no āboliem, no ķiršiem....
Piltsamā tiek dēvēta par Igaunijas Rožu galvaspilsētu. Pilsētas rozārija rožu
izsmalcinātā daudzveidība pierāda, ka rozi pamatoti atzīst par ziedu karalieni
un atklāj, kādēļ daudzās, dažādās kultūrās tieši rozei bijusi īpaša nozīme
skaistuma un mīlestības kultā. (Jāatceras kaut vai indiešu dailes dieviete
Lakšmi, grieķu mīlestības dieviete Afrodīte, un kristīgajā reliģijā tik nozīmīgā
Jaunava Marija rozei ir bijusi saistība ar viņām visām.) Tādēļ laime ir
ierasties Piltsamā pašā rožu ziedēšanas laikā! Jā, patiešām laime, jo rožu
smaržu uzskata par laimes piesaistītāju, par iedvesmotāju un spēka devēju kā
sirdij, tā prātam. Ir brīži, kad laimei pietiek ar vienu vienīgu rozi, bet
vasarā Piltsamā rožu dārzā zied ap 900 (!) šķirņu rozes visdažādākajās krāsās,
bagātīgām smaržas tonalitātēm un neizsakāmi skaistām ziedu veidola niansēm,
apliecinot vien rozēm piemītošu izsmalcinātu eleganci, daudzveidību un
krāšņumu.
Mums katram dzīvē ir sava lielā mīlestība, bet Piltsamā rožu skaistums un saldā laimes smarža mūs vieno kopīgā mīlestībā pret Igauniju.Dosimies šovasar to atkal izjust!
Magda Riekstiņa