Latvijas tūristiem vairāk ir pazīstamas citas Lietuvas vietas daudzi vismaz
reizi mūžā būs bijuši Viļņā vai Kuršu kāpā. Taču kaimiņvalsts ziemeļaustrumu
daļa latviešiem vēl ir terra incognita. Tik vien dzirdēts, ka tur ir
Ignalinas atomelektrostacija (brrr...) un daudz ezeru. Visai izplatīts ir
stereotips par Lietuvu kā līdzenumu zemi, taču Augštaitijas nacionālā parka
pakalnu pārbagātība pierāda, ka arī šeit ir sava Šveice, kā nekā
Aukštaitijas novada nosaukums cēlies no vārda augsts. Te vēl jāpiemin, ka
Aukštaitija ir lielākais no četriem Lietuvas novadiem un pārējie trīs: Žemaitija
(jūras piekrastē), Dzūkija un Suvalkija (valsts dienvidos) it kā nostumti
malā.
Karsta kritenes, alus un privātās pilsētas
Pirmā pilsēta mūsu ceļā ir Lietuvas alus galvaspilsēta Birži. Visa apkārtne (ieskaitot netālo Skaistkalni Latvijas pusē) ir karsta procesu apdzīvota irdenajos iežos ūdens izgrauzis kilometriem garus labirintus (karsts ir ģeoloģisks termins, kas apzīmē iežu šķīšanu un pazemes tukšumu veidošanos). Daļa šo alu pildītas ar ūdeņiem, tajās izvietojušās upes un ezeri. Sastādot šīs apakšzemes valstības karti, tajā mēs redzētu paralēlo pasauli. Varam iedomāties pa pazemes gaiteņiem skraidošos orkus un kādā ezerā mītošo Gollumu... Tā kā apakšā ir tukšumi, bet virsējā zemes kārta ne visur ir gana izturīga, šī ir tā vieta, kur vienkārši mēdz pazust zeme zem kājām tā veidojas karsta kritenes. Lielāko no tām sauc par Govs bedri (te iekritis viens nabaga lopiņš). Dzirdēti nostāsti par to, kā puse mājas pazūd pazemē. Taču neskatoties uz to, cilvēki te dzīvo. Un brūvē alu.
Iespējams, ka pat var atrast kādas kopsakarības starp nestabilo pamatu zem kājām un vietējo ļaužu kaislību pēc alus. Senāk gandrīz katrā saimniecībā darināja šo dziru pēc unikālas receptes, kas tika nodota no paaudzes paaudzē. Arī tagad pilsētā un tās apkārtnē liels skaits gan oficiālu, gan arī pagrīdes alus darītavu. Un kur gan citur, ja ne Biržos, notikt Alus svētkiem? Varenā Biržu pils un cietokšņa paliekas ap to atgādina mums par bagātajiem kņaziem Radziviliem. Tieši viņi arī veicinājuši alus izplatību jau 16. gs. šie muižnieki te dibināja alusdarītavu. Vietējiem te tāda paruna, ka, dzerot Biržu alu: pēc diviem kausiem jāsāk dziedāt, pēc četriem kausiem jāsāk stāvēt uz galvas, pēc sešiem kausiem sākas kautiņš, pēc septiņiem kausiem līst rūgtas asaras, bet pēc deviņiem kausiem seko klusa nāve. Še izplatīts vēl viens alus testēšanas paņēmiens: viesībās pirms ciemiņi sēžas pie galda, solu nolej ar alu, un, ja ceļoties kājās, sols palicis pielipis tiem pie sēžamvietām, tātad alus gana labs.
Senlaikos Lietuvā daudzas pilsētas bija privātās. Tas nozīmē, ka
pilsētu dibinājis muižnieks uz savas zemes. Viņš veidojis pilsētas plānojumu,
par saviem līdzekļiem būvējis sabiedriskās ēkas un bijis noteicējs daudzos
pilsētas dzīves jautājumos. Biržu saimnieki Radzivili atstājuši mums par
piemiņu mākslīgi veidotu Širvenas ezeru, kas pēc muižnieku iniciatīvas veidots,
uzpludinot divu upju ūdeņus. No šīs dzimtas nākušas daudzas ievērojamas
personības, Radziviliem pat bija izdevies saradoties ar Polijas karaļiem. Bet
laiki mainījās, un 360 gadu ilgā Radzivilu valdīšana Biržos 1811. gadā
beidzās parādu dēļ pilsētu atdeva grāfiem Tiškevičiem. Arī šī bijusi ļoti
ievērojama dzimta 19. gadsimtā Lietuvā viņiem piederējušas 99 muižas (!).
To skaitā Tiškēviču privātā pilsēta bijusi Palanga, kur tagad viņu pilī
izvietojies Dzintara muzejs. Biržos grāfi uzcēla Astravas pili pilsētai pretējā
ezera krastā, tagad turp pāri ezeram ved puskilometru garš koka tilts.
Netālu no Biržiem atrodas Rokišķu pilsēta. Te saimniekojuši Tīzenhauzeni. Pateicoties viņu gādībai, tagad varam skatīt izcilo Rokišķu baznīcu pilsētas centra dominanti. Tai pretī plašs laukums, kas kā skvērs ved uz grāfu pili. Tīzenhauzenu pils ir klasicisma šedevrs, tā jauki sakopta un pieejama apmeklētājiem nu jau kā Rokišķu novada muzejs. 19. gadsimta muiža bija ievērojams kultūras centrs, kur grāfu ģimene bija savākusi daudzus izcilus mākslas darbus, etnogrāfiskos artefaktus, vērtīgas grāmatas un numismātikas kolekciju. Daudz kas no tā saglabājies un tagad apskatāms muzejā.
Ceļu līkloči cauri ezeru valstībai
Ceļu līkumainība parādās, jau braucot uz Stelmuži. Lai tajā nokļūtu no
Rokišķiem, netālu pirms Zarasiem jāgriež pa kreisi. Ceļš ir neaizmirstams. Gan
asfaltēts, bet neatpaliek no atrakcijas Amerikāņu kalniņi: līkločiem vien
un tik augšā-lejā.
Stelmuže atrodas uz pašas robežas ar Latviju. Nospraužot robežu starp mūsu
valsti un Lietuvu, pat radās strīdīga situācija kuram tad pienākas šī
brīnišķīgā vieta. Te ir divi ievērības cienīgi objekti: pirmais 350 gadus
veca koka baznīca ar izciliem kokgriezumiem interjerā, otrs Stelmužes
dižozols. Ja salīdzināsim ar cilvēku, tas būs varens, sirms vīrs, kas ilgajā
mūžā sakrājis dzīves gudrības, bet vēl nav zaudējis brieduma gadu spēku. Šis ir
vecākais ozols Lietuvā un viens no vecākajiem Eiropā: tā vecums varētu būt
pusotra tūkstoša, varbūt pat divi tūkstoši gadu. Vaicājuši ozolam par dzīvē
pieredzēto, dzirdēsim stāstījumu par seno lietuviešu svētvietu tam blakus, kur
vaidelotes sargājušas svēto uguni un notikuši dažādi tautas svētki un godi. Vēl
viņš varētu pastāstīt, kā tik nesenajā 1916. gadā no Zviedrijas izsauktie
speciālisti tīrījuši viņa stumbru no trupes un apvilkuši metāla stīpām vaiņagu,
tā paildzinot ozola mūžu.
Tagad dosimies drusku uz dienvidiem. Te jau sākas ezeru valstība. Tāpat kā Latgale, arī Aukštaitija jāsauc par zilo ezeru zemi. Te turpinās Latgales ezeru virkne, tos visus esam saņēmuši mantojumā no pēdējā ledus laikmeta, kad ledus pārvietojoties un kūstot, atstājis zemes vaigā dziļas vagas. Tās, savukārt, nav kavējies aizpildīt ūdens. Ezerus savieno upītes un strauti (laivotāju paradīze!). Šeit atradīsim arī leģendāro Sartu ezeru, kas ir piektais lielākais valstī un viens no garākajiem izstiepies 15 kilometru garumā. Nu jau divsimt gadu katru ziemu februārī te notiek zirgu pajūgu sacīkstes. Tradīcijas aizsākums saistīts ar šādu nostāstu:
Pie ezera dzīvojis bagāts kungs. Reiz pie viņa atnācis par strādnieku kalps, kura līgava bija izcila skaistule. Kungam viņa iepatikusies un viņš gribējis to kalpam atņemt. Muižnieks piedāvājis uzrīkot zirgu sacīkstes uz ezera ledus kurš vinnēs, tam arī līgava. Kungs bijis pārliecināts par savu uzvaru, jo viņam bija labi zirgi, bet kalpam vispār nebijis zirga. Par pēdējiem grašiem kalps nopircis jaunu kumeļu un centīgi rūpējies par to. Tad nu pienāca laiks, kad ezers aizsala un sacīkstnieki izbrauca uz ledus kungs pajūgā ar 12 zirgiem, kalps jāšus uz kumeļa. Kumeļš kā bulta aiztraucies pa plāno ledu. Kungs aizsvilies niknumā un nolēmis kalpu nopērt, taču ledus zem pajūga ielūzis un kungs ar visiem zirgiem nogrimis.
Aukštaitijas nacionālais parks un bites
Teritorija ar lielāko ezeru savirknējumu ņemta valsts aizsardzībā te
izveidots Aukštaitijas nacionālais parks. Tā administrācijas uzdevums ir
aizsargāt dabas un kultūrvēsturisko vidi, pētīt to, popularizēt un arī rūpēties
par tūrisma iespējām. Te izveidotas vairākas dabas izziņu takas ar norādēm un
informatīvajiem stendiem, labiekārtotas peldvietas, ir iespējas iznomāt
laivas, kā arī nolīgt vietējo gidu. Aukštaitijas nacionālā parka administrācija
atrodas Palūšē, kas ir pavisam netālu no rajona centra Ignalinas. Arī Palūšē
ir iespaidīga koka baznīca, tās atsevišķi stāvošais tornis atgādina kādu
senlietuviešu pili. Apkārtnē daudz koka skulptūru, vairākas arī pie baznīcas.
Kokgrieztais Jēzus tāds pavisam saskumis... Laikam cilvēki nav tik dievbijīgi kā
gribētos. Taču apkārtējās dabas skaistums liek ātri aizmirst nopietnās
pārdomas, izstaigājot gar Lūšu ezeru ierīkoto taku, ap sirdi kļūst viegli
un līksmi, un, ja silts laiks, turpat smilšainā pludmale aicina peldēties un
sauļoties, un tad jau dzīve šķiet nebeidzami svētki.
No Palūšes pa grantētajiem ceļiem var doties baudīt ezeraino ainavu, skatīt
vēl dažus lielākos no 126 nacionālā parka ezeriem Kretuonas (829 ha),
Dringis (725 ha), Baluošas (442 ha). Tepat atrodas arī dziļākais
Lietuvas ezers Tauragns, taču tas ar saviem 60,5 metriem nobāl mūsu
65 metrus dziļā Drīdža priekšā. Varam uzkāpt 175 metrus augstajā
Ladakalnī (nebīstieties, tas ir augstums virs jūras līmeņa, un, ņemot vērā, ka
visa apkārtne atrodas ~150 metru augstumā, tad nu kāpšanai atliek vien
pārdesmit metru). Šajā ledāja veidotajā paugurā sensenos laikos lietuviešu senči
pielūguši dabas māti Ladu, bet tagad mēs varam no augšas redzēt sešus ezerus. Te
gan nav iespējams saskatīt, cik to īsti ir: kā atšķirsi, kurš starp kokiem
redzamais ūdens pleķītis ir atsevišķs ezers, bet kurš tikai kāds līcis?
Iespējams, ka kalnainais reljefs ir ietekmējis šejieniešu mentalitāti pārējie lietuvieši ir pārliecināti, ka aukštaitis, lecot ar izpletni pat pirmoreiz mūžā, domā nevis par to, kā pareizi piezemēties, bet par to, vai visas ciemata meitenes redz, cik lieliski viņš izskatās!
Viens no interesantākajiem nacionālā parka objektiem ir Senās
biškopības muzejs. Vairākās koka ēkās un tām piegulošajā teritorijā izstādīts
biškopju aprīkojums, dažādi stropi, koka skulptūras un daudz kas cits. Te var
smelties zināšanas par bitēm, biškopības vēsturi un amata noslēpumiem.
Redzami no koka stumbra veidoti bišu stropi, kādus Lietuvā izmantoja no
15. gs. līdz 20. gs. sākumam (nudien, atgādina zārciņus).
Biškopība ir viens no senākajiem amatiem. Tas aizsākās, apzīmogojot ar
īpašnieka zīmi mežā dobumos atrastos stropus. Par sveša bišu koka izlaupīšanu
esot bijušu ļoti bargi sodi nāve ar spīdzināšanas elementiem... Arī lāčiem
bitenieki rīkojuši visādas likstas: tuvāk pie stropa iekāra striķī baļķi, ko
lācis, mēģinādams atgrūst, pats dabūjis pa pieri un rezultātā gāzies zemē, kur
uzdūries uz sagatavotajiem iesmiem. Tad nu biteniekam gan medus palicis, gan
tikusi lāča gaļa un āda.
Uz nacionālā parka robežas arī pati Ignalinas pilsēta rajona centrs un arī Lietuvas mēroga ziemas sporta centrs ar daudzām slēpošanas trasēm. Bet par vietas nosaukuma izcelsmi stāsta Ilgis ezera krastā uzstādītā koka skulptūra Ignas un Lina:
Vietā, kur pašlaik atrodas Ilgis ezers, senos laikos bijusi augstmaņa Budrisa pils. Viņam bija deviņi dēli un brīnumskaista meita Lina. Tēvs ar dēliem devās karā pret krustnešiem, kas bija ielauzušies viņu zemē. Diemžēl neviens no viņiem no kara nepārnāca. Par pils un novada pavēlnieci kļuva Lina. Pirms došanās karā viņas brāļi bija saņēmuši gūstā krustnesi vārdā Ignas. Lina iemīlējās viņā. Cilvēki nosodīja viņas mīlu pret ienaidnieku un kāzu dienā tos nolādēja. Dievs Pērkons nogremdēja tos ar visu pili un lika dzīvot ezera dibenā. Jau pagājis ilgs laiks, taču atkal un atkal te var dzirdēt Linas vaimanas viņu mīlestība joprojām ir dzīva. Ezera krastā iztek avots ar kristāltīru ūdeni, kas nekad neizsīkst. Ļaudis saka, ka tās esot Linas asaras. Bet starp ezeriem izveidojās mazā pilsētiņa, ko nosauca abu mīlētāju vārdos par Ignalinu.
Ignalina un Černobiļas bieds
Pasaulē pirmā atomelektrostacija sāka darboties Padomju Krievijā 1954. gadā.
20. gs. 90. gadu sākumā 27 pasaules valstīs bija vairāk nekā 430
kodolreaktoru. 1986. gadā mēs uzzinājām, ka tie ne tikai ražo
elektroenerģiju, bet var arī uziet gaisā. Tagad, piebraucot pie vēl nesen
Eiropā lielākās AES, cilvēkus pārņem mistiskas šaušalas. Šeit esmu dzirdējis no
tūristiem, ka pēkšņi sākusi sāpēt galva: tas noteikti no radiācijas... Bet
skaidrs, ka galva sāp no pārāk dzīvas iztēles, atceroties Černobiļu. Varu visus
nomierināt, ka pie pašiem AES reaktoriem radiācija ir mazāka, nekā dažviet
pasaulē dabīgais radioaktīvais fons. Arī tajās vietās cilvēki dzīvo (piemēram,
Lieldienu salās), tāpat cilvēki pilnīgi normāli dzīvo Visaginas pilsētā, kas
uzbūvēta pie AES. Te jāpiezīmē, ka Ignalinas AES ir samērā patālu no Ignalinas
pilsētas, vienkārši atrodas Ignalinas rajonā. Elektrostaciju sāka būvēt
1975. gadā, tai blakus radās pilsēta, ko nosauca Lietuvas kompartijas
darboņa Snečkus vārdā (līdzīgs censonis, kā pie mums Stučka). Protams,
neatkarīgās Lietuvas laikā vieta pārdēvēta Visagina ir apkārtnes senais
nosaukums. Vieta atrodas Lietuvas lielākā Drūkšu ezera krastā
(42,3 km2). Te satiekas Lietuvas, Latvijas un Baltkrievijas
robežas, daļa ezera pieder baltkrieviem, tie to sauc par Drisvjatu ezeru. No tā
ņem ūdeni AES ģeneratoru dzesēšanai, pēc tam šis ūdens (nu jau vārošā veidā) pa
trubām dodas uz Visaginu un tur silda ļaudīm mājokļus. Kad apkurei nav ūdens
nepieciešams, to lej atpakaļ ezerā. Tajā vietā skats iespaidīgs! Tvaiki puto
vien.
Protams, Černobiļas traģēdija ir pamatīgi pārbiedējusi visu pasauli. Taču par to, ka AES nav nemaz tik bīstamas, liecina fakts, ka gaisā uzgājusi tikai viena visā pasaulē. Turklāt tieši tā, kurai haltūrīgie būvētāji nebija pabeiguši dubultās aizsardzības sistēmu. Pastāv arī versija, ka avārija tikusi noorganizēta varbūt kādam tas bija izdevīgi? Jebkurā gadījumā, posts no tās bijis milzīgs un sekas jūtamas vēl tagad. Viens no ļaunumiem ir arī tas, ka radusies neuzticība pret vienu no efektīvākajiem elektroenerģijas ražošanas veidiem. Vēlākajos gados visā pasaulē slēdza daudzas AES, Eiropā masveidīgi kā alternatīvu ieviesa vēja ģeneratorus (kaut vai Vācijas ziemeļos un Dānijā baltie propellerīši tagad ir neatņemama ainavas sastāvdaļa, arī pie mums līdzīga ainava ir pie Grobiņas, kur griežas 33 spārnoto draugu). 2005. gada sākumā pēc Eiropas Savienības prasībām kā nepietiekami drošs tika slēgts viens no diviem Ignalinas AES reaktoriem. Pirms tam AES deva 85% no Lietuvā patērējamās elektroenerģijas. Te, protams, rodas jautājums, cik lielā mērā ES funkcionāriem bijusi svarīga drošība, bet cik vēlme padarīt Lietuvu atkarīgu no importētiem energoresursiem. Ne vēlāk par 2009. gadu šo AES slēgs pavisam. Tagad gan kā risinājumu energoresursu problēmām Baltijas valstis kaldina plānu par jaunas AES būvēšanu Lietuvā, citādi enerģētiska atkarība no Krievijas šķiet neizbēgama.
Neskatoties uz lielajām bailēm, var aizbraukt uz Ignalinas AES un tur informācijas centrā apskatīt energobloka maketu, degvielas kasetes maketu un videofilmas par elektrostaciju. Var redzēt tiešu translāciju no reaktoru vadības pults, turbīnu zāles un izstrādātās degvielas uzglabāšanas baseina.
Starp ezeriem un planētām
Vēl šajā pasaules nostūrī (netālu no Molētas) atrodas observatorija. Tā kā
interese par zvaigznēm bijusi liela ne vien no zinātnieku, bet arī no parasto
mirstīgo puses, tad tai blakus izveidots Lietuvas etnokosmoloģijas muzejs.
Etnokosmoloģija ir jauna zinātnes nozare, kas pēta tautas etnisko un garīgo
saikni ar Visuma procesiem. Kā informācijas avotus tā izmanto tautas kalendārus,
rituālus, folkloru, tautas mākslas simbolus u.c. Nozares aizsācējs ir
astronoms G. Kakars, viņš arī 1990. gadā dibinājis šo muzeju. Eksponāti
vēstī par cilvēka pilnveidošanās ceļu un saikni ar Visumu, mēģina izskaidrot
dzīves jēgu. Krājumos ir dažādi mērinstrumenti, mākslas darbi un daudz kas cits.
Te savākti audio, video un bibliogrāfiskie materiāli ar informāciju par cilvēka
un Visuma mijiedarbību. Muzeja virszemes daļā atrodas divi 40 metrus augsti
torņi (pa vienu var uzbraukt ar liftu, bet otrā ir kāpnes), augšā skatu
laukums un observatorija ar teleskopu 41 cm diametrā. Skaidrā dienas laikā
ar to var vērot Sauli, bet naktī citus debesu ķermeņus. Augšā varam justies kā
putni reibinošs skats uz apkārtni, zem kājām Lietuvas mežainie pakalni un
ezeru acis. Veroties debesīs, iedomājamies, kā jūtas citplanētieši savos
šķīvīšos.
Lejā, zālē, notiek slaidu demonstrācija kā izskatās dažādu planētu virsmas.
Muzeja darbinieks aizrauj visus ar stāstījumi par turienes dzīves apstākļiem.
Piemēram, uz Mēness visai omulīgi: dienā +150 grādi, naktī tikpat mīnusos. Uz
Venēras līst sērskābais lietus, turp sūtītie roboti izdzīvojuši ne ilgāk par
divām stundām. Visai interesanti ir Jupitera pavadoņi. Viens no tiem, vārdā
Eiropa, klāts ar ledus kārtu, zem kuras ir arī ūdens šķidrā veidā. Pēdējo gadu
laikā teleskopi saskatījuši planētas arī citām zvaigznēm, šobrīd secināts, ka
~10% zvaigžņu ir planētas. Pēc slaidu skatīšanās pārņem tāda kā nerealitātes
sajūta. Taču ekspozīcija vēl turpinās pazemē var paturēt rokā meteorīta
gabalu, kas ir nepierasti smags. Skatāmi arī materiāli par saules aptumsumiem,
tālāk seko astronomisko pētījumu vēsture, arī, kā tas atspoguļojies mītos,
tautas ornamentos u.c.
Tuvākajos gados muzejs kļūs vēl iespaidīgāks: paredzēta rekonstrukcija, veidojot torni un tuneli futūristiskās formās.
Bet apkārt Aukštaitijas pakalni, ezeri un līkumainie ceļi...
Paulis Stars, tūrisma firmas Impro ceļojumi ekskursiju vadītājs