Ļauties Gdaņskas gleznainās vecpilsētas burvībai; izjust dabas radīto
smilšu tuksneša skaistumu; klausīties melodijā, ko šalc jūra, staigājot pa koka
tiltu Sopotā; viesoties pie nemirstīgā zinātnieka Kopernika; pašūpoties
Mazūrijas ezeru viļņos; nogaršot zivis vējainās Hēlas strēles tirdziņā; uzkāpt
pa šaurām vītņu kāpnēm daudzus desmitus metru augstā tornī un ieraudzīt vienu no
iespaidīgākajiem panorāmas skatiem Baltijas jūras piekrastē tas viss ir
iespējams, dažas dienas viesojoties Polijā.
Vairāk nekā 800 km, kas no Polijas Lietuvas robežas jāpieveic, lai nokļūtu līdz Čehijai (un ne mazāk braucot uz Slovākiju vai Vāciju) var šķist apnicīgi nepacietīgiem cilvēkiem. Bet ceļotājiem, kuriem piemīt pētnieka gars un pacietība, Polijas autoceļos pavadītās stundas šķiet kā pamudinājums izzināt šīs plašās Eiropas valsts reģionu atšķirīgo kolorītu, iepazīt kultūru, dabu un vēsturi, un atgriezties Polijā, lai viesotos novados, kas palikuši neredzēti, braucot cauri Polijas teritorijai uz citām Eiropas valstīm. Atgriezties tāpēc, lai atklātu noslēpumus, ko glabā reģions Polijas ziemeļrietumos, kas plešas pa vidu starp ezeru virkni un Baltijas jūru, reizēm dēvēts par Prūsiju, pazīstams arī ar nosaukumiem Pomerānija un Mazūrija.
Prieks būt dabā
Saule apspīd tuksnesim līdzīgo, smilšu kalniem rotātu ainavu, un šķiet, ka
balto smilšu valstība plešas līdz pat apvārsnim! Mājās palikuši visi sociālā
statusa atribūti klēpjdatori, uzvalki, lietišķie kostīmi, kaklasaites,
augstpapēžu kurpes, A 4 formāta somas.... turklāt liekas - arī 21. gadsimta
civilizācija ar savu dinamisko steigu ir kaut kur tālu prom, citā realitātē.
Uzkāpjot smilšu kāpas virsotnē, raugoties pāri smilšu plašumam, skatam atklājas
tikai mežu zaļganās strēles un Baltijas jūras viļņi, kas ar neapturamu spēku
tiecas pret krastu. Visapkārt ir tikai saules gaismas, jūras enerģijas un smilšu
siltuma izstarotais optimisms! Gleznaini un uzmundrinoši! Vērīgāk ielūkojoties,
var pamanīt, ka šķietami vienveidīgajām smilšu kāpām piemīt neatkārtojama
pievilcība.
Ir patiešām pārsteidzoši atklāt, cik daudzos dažādos krāsu toņos var
būt smiltis un cik neparastas formas pakalnus var izveidot smiltis, jūra un
vējš. Daba šeit ir valdzinoši skaista, tai piemīt apbrīnojama harmonija, toņu un
līniju saspēle, kādu nekad nedemonstrēs arhitektūra. Mēs esam Sloviņu
(Słowinski) nacionālā parka teritorijā, kur atrodama smilšu valstība
Mierzeja vairāk nekā 3500 hektāru platībā Eiropā lielākās ceļojošās
kāpas.
Nacionālais parks tika izveidots pirms vairāk nekā 40 gadiem Baltijas jūras piekrastē. Tā ainavu izdaiļo arī Lebsko un Gardno ezeri, jo tur, kur tagad plešas smilšu klaids, senāk skalojušies jūras līča ūdeņi, bet, laika gaitā dabai mainoties, izveidojušies seklie ezeri, kuru tirkizzilie ūdeņi kontrastē ar gaišajām smilšu kāpām. Šie ezeri tagad ir ievērojamas ūdensputnu ligzdošanas vietas. Nacionālajā parkā atrodas arī plašas lāceņu audzes. Bet ainavā dominē bāka, uzbūvēta stāvās, augstās kāpas Wydma Czołpinska virsotnē.
Un tepat jau arī ir pirmais noslēpums! Tāpat kā mūsu kaimiņvalsts Lietuvas
Kuršu kāpā, arī šeit smilšu kāpām piemīt respektējams spēks tās mēdz
pārvietoties un rezultātā, kāpām ceļojot, zem smiltīm pazuduši gan meži, gan
mājas. Ir zināms, ka 18. gadsimtā smiltis aprakušas pat kādu ciemu, kas savulaik
atradies pie Lebas upes, bet nav atrasts vēl līdz šai dienai. Vietām mēs
ieraugām tikai koku stumbrus, kas ilgu laiku bijuši zem smiltīm un tagad atkal
nonākuši saules gaismā, Skats ir visai sirreāls...
Otrais Sloviņu nacionālā parka noslēpums atrodams nevis zem smilšu segas, bet
arī zem laika ritējuma straumes mēs atklājam ne tikai smilšu maģiju, te no
pagātnes uzrunā arī sloviņu un kašubu kultūra. Kā sloviņi, tā kašubi nāk no
senajiem Pomerānijas iemītniekiem, un viņu valodas skan līdzīgi poļu valodai.
Tieši etniskajai grupai sloviņiem par godu arī nosaukts šis nacionālais parks,
bet nacionālā parka teritorijā esošajā Kluki ciemā vēl atrodas mājas, kuru
iemītnieki 20. gadsimta vidū atzina sevi par sloviņiem. Savukārt par kašubiem
daudziem vislabāk zināmais fakts ir tas, ka no šīs etniskās grupas nāk
pasaulslavenā romāna Skārda bungas un citu 20. gadsimta literatūrā
paliekošu vietu ieguvušu darbu autors Ginters Grass, kurš 1927. gadā dzimis
Gdaņskā kašubu izcelsmes ģimenē. Bet tagad, 21. gadsimtā kašubu valodā savās
ģimenēs runājot vairāk nekā 50 tūkstoši Polijas iedzīvotāju.
Vasaras svinēšana poļu gaumē
Baltijas jūras piekrastē klimats nosaka to, ka ikvienu saulainu dienu
uztveram kā dāvanu un siltais gada laiks mūs vilina laukā no telpām izbaudīt
atpūtu pie jūras. To var lieliski īstenot Polijas slavenajā kūrortpilsētā
Sopotā, kuru ceļotāji no Latvijas nereti mēdz dēvēt par Gdaņskas Jūrmalu (pēc
analoģijas ar Rīgas Jūrmalu; Lietuvas pazinējiem Sopota raisa asociācijas ar
Palangu un Klaipēdu), bet pazīst, galvenokārt pateicoties slavenajam mūzikas
festivālam, kura melodijas daudzkārt ir skanējušas Sopotas Meža operā.
Sopotas būtību mēs atklājam, izstaigājot koka tiltu, kas ietiecas jūrā kā
gleznains mola un promenādes apvienojums, ļaujot izbaudīt viļņu mūziku zem kājām
un Baltijas jūras vēja spirgtumu. Pie koka tilta noenkurojies vēsturisks
burukuģis, kura veidolā manāmi vienlaikus amizantie un draudīgie seno laiku
pirātu motīvi. No tilta raugoties uz piekrasti, pilsētas apbūve šķiet kā
spilgta, krāsaina arhitektūras izstāde.
Sopotā valda nepārejoša svētku izjūta, jo šeit ikkatra ēka, ikviens
pilsētvides elements šķiet veidots atpūtai, priekam vasaras svinēšanai, pilsētas
viesu izklaidei un ērtībām viesnīca pie viesnīcas, ielu kafejnīca pie ielu
kafejnīcas, dziesmu melodijas un ēdienu smaržas, kas savijas kopā Sopotas ielās,
veidojot krāšņu, daudzveidīgu kolorītu. Kā jau visās ceļotāju iecienītajās
vietās Eiropā no Oslo ziemeļos līdz pat Algarvei dienvidos, arī Sopotas
identitāte ir multinacionāla te pārstāvēti dažādi viesnīcu zīmolu un daudzu
tautu kulinārija, bet suvenīru klāsts šķiet īsts globalizācijas produkts. Tomēr
poliskā mentalitāte ir noturējusies dominējošās pozīcijās, tā visā savā
temperamentīgajā krāšņumā atklājas krāsu izjūtā, mūzikā, arhitektūras un
pilsētvides akcentos un tieši tas Sopotu padara īpaši interesantu. (Atpūtu
Sopotā paši poļi esot iecienījuši ne mazāk kā ārvalstu viesi.) Uzturoties Sopotā
pat pavisam īsu brīdi, ir labi pamanāms, ka šī ir demokrātiska kūrortpilsēta
elitāras viesnīcas te sadzīvo ar pavisam vienkāršām zvejnieku stila viesu mājām;
nejauši ieklīstot pludmales svētku pasākumā, ikviens jutīsies gaidīts, sirsnīga
viesmīlība jūtama ik uz soļa.
Netālu no Sopotas atrodas Hēlas strēle aptuveni 35 km gara pussala, kas ir
ietiecas jūrā, atdalot Baltijas jūru no Gdaņskas līča. Neskatoties uz drūmajām
noskaņām, kādas šīs vietas nosaukums var raisīt skandināvu mitoloģijas
zinātājiem, ir vieta, kurā staro dzīvesprieks. (Hēla seno skandināvu
mitoloģijā ir veļu valstība, kas atrodas pazemē.) Polijas Hēlā
valda jūras smarža, vējš un vēsturiskās zvejnieku laiku noskaņas, ko visspilgtāk
izjūtam tirdziņos, kur rindojas zivis un suvenīri, zivis un suvenīri un atkal
zivis. Preču sortiments tirdziņā ir kas vairāk par vienkārši pārdodamām lietām
tas atklāj Hēlas strēles iedzīvotāju kultūru un ekonomiku, kas balstās uz diviem
vaļiem: zvejniecību un tūrismu. Mežainā, šaurā strēle priecē arī ar balto smilšu
pludmalēm, turklāt daba ir saglabājusi pārlaicīgu pirmatnību. Vietējie mēdz
sacīt, ka Hēlas strēlē nav tādas vietas, kur nebūtu iespējams dzirdēt jūru,
izjust jūras klātbūtni, un nav viegli arī atrast vietu, kur jūra nebūtu
ieraugāma. Gaume mēdz būt atšķirīga, un katram ir sava skaistākā vieta Polijā,
bet Hēlas strēle manā skatījumā noteikti ierindojama šīs valsts skaistāko vietu
topa augšgalā.
Atdzimušās pagātnes un atgūtās brīvības baudījums
Gdaņskas vecpilsēta tie ir daudzi vārti un laukumi, Rātsnama un baznīcu
torņi, sarkani dakstiņu jumti, pildrežģu arhitektūras stilā būvētas ēkas,
neskaitāmas ielas kafejnīcas, kur zem baltiem jumtiem ar gleznainiem uzrakstiem
Kawa (kafija) un Herbata (tēja) ar ķiršu ievārījumu pildītas kūkas
un dzērienus izgaršo kā vietējie, tā ceļotāji.Mūsdienās Gdaņska ir arī lielākā
Polijas osta, kas izvietojusies netālu no par Polijas likteņupi atzītās Vislas
ietekas Gdaņskas līcī, bet tās vēsture sniedzas vairāk nekā 1000 gadu senā
pagātnē, kad 997. gadā pie Motlavas tika izveidota tirgotāju pilsēta, kurā laika
gaitā kļuva bagāta, lepna un nozīmīga un kuras identitātē savijusies poļu, vācu
un kašubu kultūra.
Bet, jautājot poļiem par Gdaņsku, pirmie atbildes vārdi, neapstrīdami, skan:
Gdaņska ir poļu sabiedriskās kustības Solidaritāte dzimšanas vieta!
Tālāk seko nesenās vēstures notikumu izklāsts par to, ka 1980. gada 31. augustā
tika parakstīts tā dēvētais Gdaņskas līgums starp Polijas komunistisko valdību
un Gdaņskas kuģu būvētavas streika komiteju, kuras līderis bija kuģubūves
rūpnīcas elektriķis Lehs Valensa. Pamatojoties uz šo līgumu, tika atļauts
izveidot pirmo neatkarīgo arodbiedrību Austrumu bloka valstīs. Lehs Valensa trīs
gadus vēlāk kļuva par Nobela Miera prēmijas laureātu, bet no 1990. līdz 1995.
gadam bija Polijas valsts prezidents. Polijas un arī citu tā dēvētajā Austrumu
blokā savulaik iesaistīto valstu iedzīvotāju apziņā Solidaritāte
(Solidarnošč) nozīmē apliecinājumu tam, ka brīvību iespējams atgūt, ka ir
iespējams uzvarēt šķietami spēcīgu pārspēku, kas rada ciešanas, cenšas saglabāt
reiz izvirzītas pretenzijas, ierobežo brīvību, manipulē ar apziņu un atrauj no
tā, kas patiešām svarīgs un dārgs, turklāt vēl melīgi dēvējas par to pareizo un
labo.
Atceroties Latvijas 20. gadsimta vēsturi, kurā ir daudzas paralēles ar
Polijas likteni, mēs dodamies uz Solidaritātes laukumu un
Solidaritātes muzeju, kas iekārtots Gdaņskas kuģu būvētavas teritorijā un
kura ekspozīcija un interjers aizved ceļojumā pāri desmitgadēm uz
Solidaritātes dibināšanas laiku. Lai arī Polijā šo nu jau gandrīz 30 gadu
laikā daudz kas ir mainījies, Gdaņskā vēl joprojām izjūtams lepnums par to, ka
tieši šeit sākās cīņa par brīvību un senākās pašapziņas atjaunošana kā
metaforiski mēdz sacīt nokratot pēc svešas gribas uzspiestās važas.
Savukārt Gdaņskas vecpilsēta mums atgādina, kašī pilsētasavulaik bijusi viena no trim pildrežģu arhitektūras pērlēm Baltijas jūras piekrastē kopā ar Kēnigsbergu (tagadējo Kaļiņingradu) un Klaipēdu. Otrais pasaules karš praktiski iznīcināja visu trīs pilsētu vēsturisko kultūrvidi. Arhitektoniskā aspektā Gdaņskai (pirms tam Dancigai) paveicās visvairāk, jo jau neilgi pēc kara tās vecpilsēta tika atjaunota vēsturiskajā veidolā, raisot paralēles ar Rīgā daudz vēlāk atjaunoto Melngalvju namu.
Jau kopš 1331. gada vecpilsētas dzīvības artērija ir Garā iela
(ulica Dluga), kurā arī mūsdienās atklājas Gdaņskas vitalitāte un
viesmīlība, tirgošanās prasme, pašcieņa, labklājība un elegance. Un kā jau
daudzus gadsimtus, arī mūsdienās vecpilsētas ainavas dominante ir katedrāles
zvanu tornis, kura augstums pārsniedz 70 metrus. Protams, pārņem azarts tornī
uzkāpt, un ieguldītās pūles kāpjot patiešām ir tā vērtas, jo no skatu laukuma
paveras ļoti skaista, plaša, daudzveidīgās pilsētas panorāma, ko pamatoti dēvē
par vienu no skaistākajiem panorāmas skatiem Baltijas jūras piekrastē.
Uzturoties par pasaulē lielāko no ķieģeļiem būvēto baznīcu atzītajā Gdaņskas
katedrālē, kas esot 18. lielākā visu dievnamu vidū, velvju augstumam sasniedzot
29 m, patiešām pārsteidz gan arhitektūras iespaidīgums, gan aizgājušo gadsimtu
arhitektu un būvētāju prasme un talants. (Baznīca ir atjaunota nesenā pagātnē,
bet, protams, tipiski Gdaņskai, vēsturiskajā veidolā, kāds izlolots jau 14.-15.
gadsimtā.) Baznīcā varot sapulcēties vienlaikus 25 000 cilvēku nu, palielas
pilsētas iedzīvotāju skaits!. Jāpiebilst, ka poļu apziņā katolicismam ir
nozīmīga loma arī šodien. (Gdaņskā bieži var dzirdēt stāstu par to, ka Lehs
Valensa, dibinot Solidaritāti, sacījis: ja šī brīvības atgūšanas iecere
ir no Dieva, tad tā izdosies. Kā zināms, izdevās!)
Baznīcas interjerā līdzās klasiskām vērtībām jeb tipiskiem baznīcu interjera elementiem altāris, Marijas statuja, ērģeles ir arī visai interesants un unikāls 15. gadsimtā veidots astronomiskais pulkstenis. Savukārt Gdaņskas Rātsnama (Ratusz Glownego Miasta) fasādē mēs ieraugām saules pulksteni un, pateicoties saulainajam laikam, varam arī uzzināt pareizu laiku gluži kā Gdaņskas iedzīvotāji to darījuši jau kopš Rātsnama uzbūvēšanas 15. gadsimta nogalē.
Vēloties ielūkoties vēsturiskajā tirgotāju pasaulē, sameklējam
ceļamkrānu Dzērve, kas ir viens no Gdaņskas simboliem. Tas būvēts jau 15.
gadsimta vidū, ne pilsētvides skaistumam, bet pragmatisku iemeslu dēļ lai
izceltu kravu no kuģiem, kas ienāca ostā pie noliktavām. Atrodam arī 16.
gadsimtā būvēto Artusa namu (Dwor Artusa), kurā bagātākie un ietekmīgākie
Gdaņskas tirgotāji esot pulcējušies zem vairāk nekā 10 metru augstiem griestiem,
kas veidoti kā debesu jums, bet ziemā sildījušies pie renesanses laika podiņu
krāsns, kas tiek dēvēta par augstāko pasaulē gribat, ticiet, negribat,
neticiet, ar smaidu saka namā iekārtotajā muzejā sastapts Gdaņskas iemītnieks.
Savukārt 18. gadsimta tirgotāju labklājību un dzīves stilu var izpētīt Uphāgena
namā, kas būvēts ap 1776. gadu.
Par Gdaņsku mēdz teikt skaistā pilsēta, zelta pilsēta, zaļā
pilsēta. Skaistumu jau esam pamanījuši! Zelts varētu norādīt uz iedzīvotāju
pārticību, zaļās krāsas piesaukšana uz parkiem un skvēriem, bet izrādās ne
tikai...Vēsturiski Gdaņskā ir Zelta vārti un Zelta namiņš, kā arī Zaļie vārti un
Zaļais tilts. Zelta vārtu veidolā, kurā samanāmi renesanses laika elementi, ir
izlasāms uzraksts, kas latviski tulkojams aptuveni kā Saprašanās dod
spēku, strīdi spēku atņem (tam atliek vien piekrist
).Netālu no
vārtiem atrodam arī Zelta namiņu, kas šķiet atceļojis no Itālijas dekoratīviem
elementiem bagātīgi izgreznoto ēku esot būvējis kāds visa itāliskā apbrīnotājs
birģermeistars.Zaļie vārti, kas manierisma stilā būvēti 16. gadsimta vidū, iziet
uz krastmalu un Zaļo tiltu. Vārti patiesībā ir iespaidīga ēka, bet zaļā krāsa
mūsdienās pamanāma vien gluži simboliskā daudzumā. Vārtu rajonā atrodami bezgala
daudzi dzintara suvenīru veikaliņi, kas ļauj apbrīnot mākslinieku izdomu un
dabas radīto dzintara nokrāsu daudzveidību. Aiz vārtiem plešas gājējiem atvēlētā
krastmalas promenāde, pakuru staigājot, redzami daudzi Motlavas ūdeņos
sarindojušies kuģīši un senlaicīgās tirgotāju ēkas, kam raksturīgas piecas logu
rindas, katrā pa trim, četriem logiem.
Cieņas apliecinājums zinātnei
Mēdz sacīt: ja nebūtu atklājumu dabaszinātnēs, ja nebūtu
zinātnieku, kas šos atklājumus veic, tad cilvēce šodien vēl dzīvotu alās. Kas
zina, vai tā būtu, bet Polijā cieņa pret zinātni un zinātniekiem izpaužas arī
tādejādi, ka vārdi Kopernika pilsēta tiek nosaukti vēl pirms pilsētas
nosaukuma Olština un piepilsētas autoceļa kafejnīcā sastapts polis, balsī
ieskanoties lepnumam, uz Olštinas pusi rādot, arī saka šo pašus vārdus: Šī ir
Kopernika pilsēta. Sāciet tās apskati, dodoties pie Kopernika pieminekļa. Un
patiešām, var jau nezināt Olštinu, lai gan tā ir Vārmijas-Mazūrijas vojevodistes
metropole, pazīstama jau kopš 14. gadsimta vidus, bet kurš gan nebūs dzirdējis
par Nikolaju Koperniku? Zinātniekiem iegūt nemirstību līdz ar atpazīstamību
daudzu gadsimtu garumā ir daudz sarežģītāk nekā, piemēram, māksliniekiem vai
arhitektiem, kuru darbi ir labi pamanāmi un, izsaucot neviltotu sajūsmu ak,
cik brīnišķīgi stilā, paliek atmiņā pat nejaušam garāmgājējam.
Viens no heliocentrisma teorijas pamatlicējiem un attīstītājiem
astronomijā varbūt savu slavu neparedzēja un nenojauta. Mikolajs Koperniks
(14731543) jaunībā Krakovas universitātē studēja matemātiku, medicīnu un
teoloģiju, vēlāk ieguva Olštinas pilsētas pārvaldnieka amatu, bet paralēli
saviem administratīvajiem pienākumiem un militārajiem sasniegumiem, organizējot
Olštinas aizsardzību kara laikā, nodarbojās ar pētījumiem astronomijā, ko arī
apkopoja savos pierakstos. Rezultātā Kopernika darbs De Revolutionibus Orbium
Coelestium neapšaubāmi izraisīja apvērsumu tālaika cilvēku pasaules
redzējumā un nereti tiek nosaukts par modernās astronomijas laikmeta aizsākuma
punktu.
Mikolaja Kopernika pieminekli mēs ieraugām vienā no skaistākajiem pilsētas rajoniem, netālu no gleznaina tiltiņa, kas liecas pār upi (Olština veidojosies Linas un tās pietekas Vadagas krastos, bet senais tirdzniecības ūdensceļš tagad ir pārvērsts par pilsētvides izdaiļotāju). Arī mūsdienās astronoms, protams, raugās debesīs, pētot planētas. Olštinas pils augstais, rudais apaļais tornis ar slīpo jumtu norāda tālāko ceļu uz 14. gadsimtā būvētajā rezidencē iekārtoto Mikolajam Kopernikam veltīto ekspozīciju, kas ir daļa no vērienīgā Ermlandes un Mazūrijas muzeja.
Olštinas elegantā vecpilsēta ir bagāta kontrastiem plašas gājēju
ielas un ēnaini parki, līdz mūsdienām saglabājušies pilsētas mūra fragmenti un
jaunbūves stiklotām fasādēm, rudo ķieģeļu nami, romantiskās vārtu arkas,
spilgts, ornamentiem rotāts ielu segums, suvenīru veikaliņi, kafejnīcas un
vēsturiskās Olštinas sakrālais simbols Sv. Jēkaba beznīca jeb pilsētas Doms, ko
esot uzbūvējuši 10 gadu laikā 14. gadsimta nogalē, bet 19. gadsimta sākumā
dievnams ieguvis neogotisku veidolu. Sv Jēkabs tiek uzskatīts par pilsētas
sakrālo aizbildni. Bet gluži pasaulīgas un atraktīvas noskaņas rada uz salas
iekārtotais parks, ko rotā mākslīgi veidots ūdenskritums un bezbēdīga Amora
skulptūra.
Laivu un kuģīšu paradīze
Nonākot Mazūrijā, mēs atkal esam pasaulē, kur noteicošu lomu spēlē dabas
skaistuma valdzinājums. Pār ezeru ūdeņiem slīd laivas, kuģīši un jahtas,
piekrastē izveidotas balto smilšu pludmales un neskaitāmas pastaigu takas. Un ir
skaidri saprotams, ka apzīmējums Tūkstoš ezeru valstība Mazūrijai nav
dots velti. Kopumā reģionā saskaitīts ap 3000 ezeru, to vidū slavenākais ir
Polijas lielākais ezers Šniardvi Mazūrijas jūra 106 km² ar platību, kā arī
68 m dziļais Vuksniki ezers.
Daba, veidojot Mazūrijas reljefu, ir rotaļīgi spēlējusies ar pakalniem, ieplakām, ūdeņiem tā, ka daudzi ezeri ir savienoti vienotā sistēmā gan ar citiem ezeriem kā starpposmiem, gan arī upēm, tāpēc Mazūrijā iespējams nobraukt ~200 km garu ūdensceļu pa savstarpēji savienotiem ezeriem. Laivotājus bieži var ieraudzīt braucam pa Krutinia upi un arī pa Velu un Drvecu.
Ir izjūtams, ka reģions dzīvo tūrismam, bet tā attīstībā ir
akcentēts sportiskais un relaksējošais aspekts, ne ambiciozs krāšņums, ne
komercija (par laimi). Ainaviskā pilsētiņa Gižicka (Gizycko) ir viens no
tūrisma centriem, tai piemīt raibu raibais kolorīts, kurā sadzīvo starptautiski
pazīstamās Doner kebab ēstuves un aristokrātisku savrupmāju rajoni,
dinamiskas noskaņas pilsētas centrā un laiska nesteidzība ezera piekrastē.
Gižickas krastmalā mēs kāpjam kuģītī, lai atklātu Mazūrijas ezeru pievilcību ne
tikai no krasta raugoties ezeru ūdeņos, bet arī atrodoties ezera vidū.
Braucienam ar kuģīti piemīt romantisks šarms skan mūzika un skatam viena pēc
otras atklājas piekrastes mainīgās ainavas daudzkrāsainās vasaras mājas,
robotās piekrastes līnijas veidotie līči, nomaļas, mežainas vietas, jahtu baltās
buras
. Ir iespējams visā pilnībā izbaudīt priekpilnu mieru, ko dāvā rāmais
brauciens, un atzīt, ka atkal ir atklāts kāds gluži negaidīts un patīkami
pārsteidzošs Polijas noslēpums Mazūrijas ezeru daudzveidība un skaistums.
Ir laiks!
Un tā, noslēpumu atklāšanas ceļš Polijā ļauj izbaudīt multikulturālās,
daudzveidīgās valsts krāšņo pievilcību, ko veido labākais no dažādām
mentalitātēm un skaistākais no atšķirīgām dabas ainavām. Turklāt Polija ir
sirsnīgu un viesmīlīgu cilvēku zeme, ticiet man; un par to pārliecināsies
ikviens, kurš šo valsti iepazīst dosies, līdzi ņemot patiesu ieinteresētību,
pētnieka aizrautību un draudzīgu smaidu! Daudz nedomājot, ceļojumā uz Poliju ir
vērts doties jau drīz, jo ieguvums būs neatņemama un vērtīga bagātība
saviļņojoši, neaizmirstami iespaidi un negaidīti, brīnišķīgi atklājumi.
Magda Riekstiņa