Šķietami rāmā un labi pazīstamā, bet patiesībā saviļņojoši aizraujošā
Polija ļauj mums piedzīvot jaunatklājēja prieku. Jaunatklājēja gars mūsos mīt
kopš mūžseniem laikiem, mudinot, piemēram, senos jūrasbraucējus doties meklēt
jaunas zemes aiz horizonta, jo, aizvien paplašinot ierastās pasaules robežas,
mēs izjūtam dzīves skaistumu. Bet šodien, lai atklātu jaunas zemes, nemaz nav
jādodas tik tālu! Par tādu jaunatklātu zemi var kļūt arī Latvijai netālā Polija,
kurā ir vēl daudz neiepazītu taku un neatklāta skaistuma. Polijas burvība
atklājas pamazām nokāpjot pazemes labirintos, izstaigājot valdzinošo pilsētu
gleznainās ieliņas un soli pa solim kāpjot tuvāk debesīm pa akmeņainām kalnu
takām.
Pazemes pasaulē paradīze un sāls
Izdomas bagātā Polijas daba ir radījusi gleznainu pazemes paradīzi.
Protams, klasiskajā izpratnē paradīzei būtu jāatrodas debesīs, nevis zem zemes,
bet baznīcu torņu zeme Polija var lepoties ar metaforisku kontrastu Paradīzes
alu pazemē. Šādu nosaukumu alai visai pamatoti ļāvusi dot tās neapstrīdamā
pievilcība, ko radījusi vien daba (bez cilvēku līdzdalības). Turklāt daba te
apliecina sevi kā patiešām talantīga māksliniece. Par alas nosaukumu reģiona
iedzīvotāji mēdz asprātīgi sacīt: skatīt šīs alas pievilcību nozīmē jau dzīves
laikā pabūt paradīzē. Ala spēj dāvāt harmoniska miera izjūtu un nezūdošu ticību
pasaules skaistumam, kas arī ir dzīvesprieka un enerģijas pamatā. Varbūt
kolektīvās zemapziņas ceļā ala ir ietekmējusi arhitektus, kuri projektēja
Helsinku Klinšu baznīcu un citas līdzīgas sakrālās celtnes. Katoliskajai Polijai
labi piederas atziņa, ka šī valsts saviem viesiem spēj dāvāt ticību, cerību un
mīlestību. Tad šeit, Paradīzes alā, ikvienu neatkarīgi no reliģiskās pārliecības
un konfesionālās piederības uzrunā ticība tam, ka pasaulē daba rada skaistumu
un tas dzīvo daudzu gadsimtu garumā.
Tumšajās alas velvēs, tālu prom no saules gaismas, vien pieticīga elektriskā
apgaismojuma apspīdētas, atklājas romantiskas ainavas, ko veido izsmalcinātā,
vēsos toņos ieturētā stalaktītu faktūra, bet turpat netālu apburoši graciozas
figūras veido pārakmeņojušies koraļļi. Vietām, gluži kā spoguļi, elektriskā
apgaismojuma staros mirdz miniatūro alas ezeru ūdeņi. Pār ūdeņiem liecas
tiltiņš, kuru šķērsojot, var nokļūt Stalaktītu zālē, kura tā tiek dēvēta tādēļ,
ka zāles interjeru veido daudzi, daudzi simti stalaktītu. Gluži kā karaliskā
pilī Paradīzes alā ir arī sava Lielā zāle. Tās griestu velves augstums pārspēj
daudzu piļu zāļu griestu augstumu, sasniedzot 8 m. Šajā zālē ienākot, šķiet, ka
apstājies laiks un visa pasaule aizturējusi elpu tik iespaidīgs ir alas
Lielajā zālē valdošais miers. Pat gaisa temperatūra paradīzē
nemainīgiesot+90C.
Mūsdienās cilvēku klātbūtni alā ienes ceļotāji, kas dodas pazemē pa alā
izveidoto pastaigu taku. Tā vijas pazemē vairāk nekā 200 m garumā (pastaiga
norit visai civilizēti nekādas rāpšanās vai līšanas tumšos nezināmos alas
līkločos, jo ala tiek aprūpēta kā jau tas pieklājas aizsargājamai dabas
teritorijai). Bet tiek domāts, ka varbūt pirms daudziem desmitiem gadu tūkstošu
ala bijusi apdzīvota. Nē, ne jau eņģeļi te mituši, bet gan neandertālieši, kuru
lietotie krama darbarīki atrasti arheoloģisko izrakumu laikā un tagad apskatāmi
izstāžu zālē pie alas ieejas.
Polijas pazemes pasauli mums ļauj atklāt arī dažādu zemes bagātību industriālā ieguve, kuru veicot, izveidotas raktuves slavenās Veličkas sāls raktuves mūsdienās pārsteidz ar savu plašumu un iespaidīgumu. Sāls raktuves ir iekļautas UNESCO Pasaules kultūras mantojuma sarakstā, un tās apmeklē ceļotāju tūkstoši, lai atklātu sev šo seno industriālo brīnumu un tā jauno dzīvi nu jau kultūrvēsturiski interesantas apskates vietas statusā, un izjustu pazemes maģiskās noskaņas.Atraktīvais pavadonis, kam patīk paķircināt ceļotājus, liekot iejusties pilnīgā tumsā un izliekoties, ka draud apmaldīšanās labirintos, stāsta, ka sāls iegūšana tagadējo raktuvju apvidū aizsākusies jau 5000 gadu senā pagātnē. Raktuves funkcionējušas jau labu laiku, kad izveidota pirmā, pati senākā šahta, un tas esot bijis 13. gadsimta otrajā pusē. Veličkas raktuvēs sāls ieguve noritējusi septiņus gadsimtus, kuru laikā tajās iegūti ap 7,5 miljoni m³ sāls (apzīmējums zemes sāls te ir īsti vietā!). Ilgajā darbības laikā raktuvju šahtas savijušās sarežģītā labirintā, kas ieteicas pat vairāk nekā 300 m dziļā pazemē, šajā labirintā esot izveidotas vairāk nekā 2000 savstarpēji savienotas telpas deviņos līmeņos! Tiek uzskatīts, ka šahtu kopējais garums ir ap 350 km.
Agrākais industriālais objekts, kur, nenoliedzami, smagi, saules
gaismu neredzot burtiskā nozīmē strādājušas daudzas sālsracēju paaudzes,
tagad ir ieguvis gleznainas poēzijas piesātinātu gaisotni. Raktuvju viesiem,
iejūtoties kādreizējo raktuvju strādnieku vidē, iespējams piedzīvot intriģējošu
pārsteigumu, ko rada industriālā un mākslinieciskā simbioze. Pa apakšzemes takām
iespējams nokļūt pat vairāk nekā 100 m dziļā pazemē un šī maģiskā ceļojuma laikā
pabūt vairāk nekā 20 pazemes pasaules zālēs, kuru interjers ir veidots no sāls.
Mākslīgajā pazemes apgaismojumā mirdz sālsezera ūdeņi, un raktuvju bagātība
sāls tagad ir pārtapusi par mākslinieciskiem mērķiem izmantojamu materiālu
raktuvēs ieraugāmas arī no sāls veidotas skulptūras. Vienai no pazemes telpām
dots Sv. Kingas vārds. Šajā plašajā telpā ir vieta vismaz desmit ceļotāju
grupām, bet interjeru veido skulptūras un dekori tikai no sāls. Sava telpa ir
veltīta slavenajam poļu zinātniekam Mikolajam Kopernikam, un tajā var ieraudzīt
vairāk nekā 4 m augstu slavenā astronoma figūru. Bet, lai arī astronoma tēlam te
nav lemts lūkoties debesīs, sauli šajā telpā aizstāj brīnumskaista lustra, kuru
rotā gleznaini, mirdzoši, ģeometriski precīzām līnijām veidoti sāls kristāli un
vērojama brīnumskaista gaismēnu rotaļa sāls kristāliņos. Poļu izdoma pazemē
radīt mākslu no sāls ir apbrīnojama!
Asprātīgajam pavadonim, kurš pavada ceļotājus pa raktuvju
labirintiem, patīk izklaidēt ar fantāzijas piesātinātiem stāstiem par to, ka
labirintos iespējams maldīties dienām ilgi, neizkļūstot virszemē, par zirgiem,
kas, virvēs iekārti, izcelti no pazemes (droši vien tāpat zirgi arī pazemē
nokļuvuši), par šahtu strādnieku piedzīvojumiem, par sāls prakstisko un arī
gluži vai ezotērisko pielietojumu dažādos laikos
Bet nopietns,
zinātniskais izklāsts par raktuvju darbību un sāli rodams Krakovas
Sālsraktuvju muzejā, kas arī, protams, atrodas pazemē vairāk nekā 100 m
dziļumā.
Polijas pazemē saglabājušās arī būves ar gluži citādu vēsturi. Viduseiropas
valsts Polija bijusi ierauta daudzos militāros konfliktos un arī nesenā
vēsturē pārdzīvojusi Otrā pasaules kara postošo nežēlību, kas Polijas
teritorijā vēl līdz mūsdienām atstājusi skaudru mantojumu. No kara laikiem joprojām
saglabājušās militārās būves, to vidū arī leģendārais un noslēpumainais pazemes
komplekss Osówka. Tas būvēts pēc Hitlera rīkojuma ap 1943. gadu, kad šajā
teritorijā saimniekoja Vācijas militārā pārvalde. Militārā būve paslēpta
Sowie kalnos, netālu no ciema ar nosaukumu Kolce. Nonākot pazemē,
atklājas reizē interesanta (no būvkonstrukciju un izvēlēto materiālu viedokļa)
un arī visai drūma betona būve, kas ietver daudzas zāles un gaiteņus. Kādēļ
būvēts pazemē? Protams, lai būve būtu slepena, grūti atrodama, nepamanāma arī
aviācijai, bet par šīs būves mērķi mūsdienās pastāv vairākas populāras versijas
Osówka būvēta kā Hitlera mītne (līdzīgi kā Vilka midzenis pie
Ketražinas); būve bijusi paredzēta slepenai militārās tehnikas ražošanai. Skarbā
militārisma gaisotnē skatāmajiem objektiem doti visai rotaļīgi nosaukumi,
piemēram, par Kazino (kas zina, uz kādam likmēm un par ko spēlēja šajā
dzelzbetona pasaulē, kura pat aprīkota ar apkures sistēmu) un Sporta
zāle, kas no ārpasaules norobežota ar smagām durvīm.
Uz zemes Polijas kolorīta atklāsme
Ļubļina, izsmalcinātā Dienvidaustrumpolijas metropole, izstaro
viesmīlību un dzīvesprieku. Šai pilsētai piemīt intelekta caurstrāvots šarms un
izcila sakoptība, pilsētā izjūtama iedzīvotāju nesatricināmā pašapziņa un arī
izslavētā patika pret kultūru un saturīgiem svētkiem, kuros noteikti iederas
mūzika, dziesmas un dejas.
Ļubļinas vārds ir plaši pazīstams Polijas kaimiņzemē Lietuvā, jo tieši šajā pilsētā 1569. gadā tika noslēgta Polijas un Lietuvas ūnija, kas veicināja Lietuvas un Polijas tuvināšanos, praktiski apvienojot Poliju un Lietuvu vienā valstī, un šīs vēsturiskās likteņu saistības sekas joprojām jūtamas kā vienā, tā otrā valstī, tāpat kā labi pamanāmas ir daudzas kopīgās poļu un lietuviešu mentalitātes iezīmes. Ūnijas noslēgšanas brīdis, 16. gadsimts, ir bijis pilsētas zelta laikmets, kad Ļubļina esot bijusi rosīga tirdzniecības un amatniecības pilsēta, kurā attīstījusies arī zinātne, izglītība un kultūra. Bet Ūnijai veltīts piemineklis pilsētā novietots 19. gadsimta divdesmitajos gados, Polijai smagā laikā. Senajai savienībai par godu Ļubļinā ir arī Lietuvas laukums.
Ļubļinas vecpilsētā jāieiet pa Krakovas vārtiem, kas ir slavenākais
vecpilsētas simbols. (14.18. gadsimtā apkārt tā laika pilsētas teritorijai tika
uzbūvēti mūri, un pilsētā varēja iekļūt vien pa vārtiem). No rudiem ķieģeļiem
būvētos Krakovas vārtus rotā balts tornis ar pulksteni. Tornī ir vērts uzkāpt,
jo no tā paveras skaista vecpilsētas panorāma: vēsturisko pilsētvidi raksturo
izturēts arhitektoniskais stils, slaidām, precīzām, graciozām līnijām. Senatnīgi
gleznainās ieliņās un alejās sarindojušās manierisma un baroka stila ēkas.
Vecpilsētā skatam paveras dažādu arhitektūras stilu ēkas (Ļubļina ir viena no
senākajām reģiona pilsētām, un tās vēsture aizsākusies ar militāru
nocietinājumu, kas uzbūvēts jau vairāk nekā pirms 1000. gadiem. Bet par
jubilejas gadu uzskata 1317., kad Ļubļina ieguva pilsētas tiesības.)
Vēsturiskais rātsnams, kurā savulaik tika lemts visas Polijas liktenis, atrodas
Tirgus laukumā. Mūsdienās pilsētai ir arī jaunais rātsnams 19. gs. 20. gados
būvēta klasicisma stila ēka. Kā jau daudzās katoliskās Polijas pilsētās arī pār
Ļubļinas vecpilsētu slejas daudzu dievnamu torņi un ieraugāmi visai daudzveidīgi
sakrālās arhitektūras paraugi. Garīgumu visspilgtāk izstaro 14. gadsimtā celtā,
vēlāk pārbūvētā baltā, divtorņu dominikāņu baznīca, kuras veidolā savijas
gotika, renesanse un baroks. Bet kvēlo poļu lepošanos ar militārajiem panākumiem
apliecina krāšņā Sv. Jaunavas Marijas Uzvaras baznīca, kas būvēta par godu poļu
uzvarai pār Vācu ordeni leģendārajā Grīnvaldes kaujā 1410. gadā. Vēl viens no
Ļubļinas arhitektoniskajiem pārsteigumiem ir simetriskā, elegantā un iespaidīgā,
neogotikas veidolu laika gaitā ieguvusī, torņiem un tornīšiem rotātā Ļubļinas
pils. Pilī ieejot, var apmeklēt muzeju, kurā aplūkojami daudzveidīgi mākslas
darbi, un šodien itin nekas neliecina, ka pilī kādreiz atradies cietums.
Sena un notikumiem bagāta vēsture apvij arī Sandomierzas pilsētu.
Tiek uzskatīts, ka jau 7. gadsimtā netālu no Vislas atradies militārs
nocietinājums, kas dēvēts par Salve Regina. Apdzīvotā vieta strauji
attīstījusies par nozīmīgu pilsētu, jo atradusies pie tirdzniecības ceļa no
Prāgas caur Krakovu uz Kijevu. Par pilsētas dibināšanas gadu uzskata 1138. Pirms
daudziem gadsimtiem šodien rāmā, poētiskā un ainaviski pievilcīgā pilsētiņa
bijusi viena no ievērojamākajām Polijā līdz ar Krakovu un Vroclavu. 13.
gadsimtā labklājību apdraudēja tatāru iebrukums. Ar šiem laikiem saistās
leģendārā Sandomierzas baznīca, kas ir viens no vecākajiem mūra dievnamiem visā
Polijā. Baznīcu 1222. gadā esot sākuši būvēt dominikāņu mūki, kas Polijā
ieradušies no Itālijas. Tatāru iebrukuma laikā abats un daudzi mūki tikuši
noslepkavoti. Leģenda vēsta, ka viņu dvēseles baznīcu joprojām sargājot, tāpēc
arī tā lieliski saglabājusies līdz mūsdienām. Atguvusies no tatāru iebrukuma
nodarītajiem postījumiem, pilsēta atkal strauji uzplaukusi un bijusi reģiona
centrs no 14. gadsimta līdz Polijas dalīšanu laikmetam, kas aizsākās 18.
gadsimta otrajā pusē.
Mūsdienās Sandomierza ir izteikti poliska pilsēta bagātu
kultūrvēsturisko mantojumu, spilgtām krāsām, un dzīves ritmu, kas ir šķietami
rāms, bet patiesībā aizrautības piepildīts kā Frederika Šopēna mūzikas melodija.
Sandomierzas pievilcības noskaņas kā uz melnbaltiem klavieru taustiņiem izspēlē
valdzinošu mājīgumu apliecinošā pilsētvide un ainaviski pievilcīgu apkārtnes
panorāma. Sandomierzas panorāma no Vislas puses tiek uzskatīta par vienu no
skaistākajiem skatiem visā Polijā.
Bet arhitektoniskais pilsētas simbols ir Opatów vārti gleznaina arka ar augstu sarkano ķieģeļu torni un vertikālām baltam, rotājošām nišām. Vecpilsētā skatu priecē katras pilsētas klasiskās vērtības Tirgus laukums, baznīca (tās pamatakmens likts jau 13. gadsimta 20. gados), un vien par gadsimtu jaunākais rātsnams, kas tagadējo renesanses stila izskatu ieguva pārbūves gaitā 16. gadsimtā un vainagojas ar torni, kas rotāts ar iespaidīgu pulksteni. Ir vērts arī izbaudīt atpūtu kādā vecpilsētas āra kafejnīcā, iedzerot poļu gaumē pagatavotu stipru kafiju un krēma kūku kremowku.
Vroclava ir unikāla pilsēta, jo tās multikulturālajā identitātē
savijies čehu, poļu un ģermāņu mantojums. Bet saviem viesiem pilsēta dāvā labāko
no visām kultūrām: čehisko patīkami atturīgo sirsnību, nesatricināmas pašcieņas
pilno harmoniju, ģermānisko sistemātiskumu, sakoptību un pragmatismu un polisko
vitalitātes piesātināto kaislību pret dzīvi, kas mīt zem šķietama rāmuma un
ļāvusi pilsētai atkal un atkal atjaunot pagātnes varenību un labklājību, lai cik
grūti laiki piedzīvoti.
Ir vērts paturēt atmiņā dažus vēstures faktus, lai labāk izbaudītu
Vroclavas valdzinājumu. Pilsētu esot dibinājuši čehi jau 10. gadsimtā, par
dibinātāju un vārda devēju uzskata Vratislavu I Bohēmijas karali, no viņa
vārda arī pilsēta esot ieguvusi savu pirmo nosaukumu Vratislavia. 1138. gadā
Vroclava tika pasludināta par Silēzijas galvaspilsētu. 14. gadsimta pirmajā pusē
tā ietverta Čehijas teritorijā, bet 16. gadsimta 20. gados līdz ar visu čehu
zemi nonāca Hābsburgu impērijas sastāvā, vēlāk, 18. gadsimtā, atkal mainoties
Eiropas robežām, Vroclavā sākās Prūsijas laiki un ietekme. Līdz 1945. gadam
Vroclavas iedzīvotāju vidū bija ne mazums vāciešu, un pilsēta vēsturiski
pazīstama arī ar vācisko vārdu Breslava. 1945. gadā, Otrā pasaules beigu posmā
karadarbība lielu daļu pilsētas burtiski pārvērta drupās, bet pēc kara vācu
tautības iedzīvotāji pilsētu bija spiesti atstāt. Te ieradās poļi no citiem
valsts reģioniem un no jauna uzbūvēja savu, polisko Vroclavu, kas atdzimusi no
Breslavas drupām, patlaban arī ir viena no nozīmīgākajām Polijas pilsētām un
oficiāls Lejassilēzijas vojevodistes centrs. Tajā plaši atjaunota vēsturiskā
arhitektūra, kas ļauj pilsētas viesiem izjust to, ka Vroclava ir daudzus gadu
simtus, ne gadu desmitus sena.
Kā jau daudzās Eiropas pilsētās, kam bijis jāpārvar postījumi, arī
Vroclavā mūsdienās jūtama vitalitāte un nesalaužama izturība. Piesaucot to, ka
Polijai labi piederas atziņa šī valsts dāvā ticību, cerību un mīlestību, par
Vroclavu jāsaka šīs pilsētas liktenis ikvienam dod cerību, ka grūti laiki
paiet un spoža atdzimšana vienmēr ir iespējama. Lai paņemtu sev Vroclavas
optimismu, jādodas uz rajonu, kur aizsākusies pilsētas vēsture kādreizējo
Oderas upes salu, ko dēvē par Ostrów Tumski, kurā dzīvojuši pirmie
pilsētas iemītnieki, bet lai izjustu pilsētas skaistumu, jāizpēta trīs Vroclavas
identitātes spilgtākās atklāsmes tilti, torņi un universitāte. Gleznainais 19.
gadsimta nogalē būvētais tilts, ko rotā Sv. Jāņa Kristītāja un Sv. Jadvigas
figūras, ved tieši uz Ostrów Tumski (Vroclavā kopumā ir vairāk nekā simt
tiltu un tiltiņu). Pār salu daudzus desmitus metru pret debesīm slejas baznīcu
torņi Sv. Pētera un Pāvela baznīca, Sv. Jāņa Kristītāja baznīca, kas ir pirmā
tipiski gotiskā stila būve Polijā un kuras torņa augstums ir 96 metri. Lielisks
skats uz salas torņiem paveras no Grunvaldzkas tilta, kas tā būvēšanas laikā
pirms gadsimta bijis garākais vanšu tilts Eiropā, bet mūsdienās joprojām ir
garākais tilts Polijā.
Ar labi pamanāmu, vairāk nekā 60 m augstu torni ir ievērojams pilsētas rātsnams, kas atrodas Vecpilsētā, Tirgus laukumā. Rātsnamu, vienu no skaistākajām viduslaiku būvēm Eiropā, ir jāaplūko arī tuvumā. Ieejot tajā, atklājas Vroclavas pilsētas vēsture, ko vēsta Vēstures muzeja ekspozīcija.
Vroclavas pilsētas simbols Universitātes galvenā ēka rada iespaidu par patiesu akadēmisko varenību. Izglītības iestāde, no kuras izveidojās universitāte, tika dibināta jau 18. gadsimta sākumā, un šī gadsimta vidū šo aristokrātisko, grezno baroka stila celtni uzbūvēja jezuīti. 1811. gadā tā ieguva universitātes statusu. Protams, savs tornis ir arī universitātei, un to rotā zemeslodes atveids.
Ceļš kalnos, tuvāk debesīm
Jebkurā pasaules malā kalniem piemīt īpaša maģija, un īpaša maģija
piemīt arī kalnos kāpšanas rituālam. Nav jau nemaz jāuzkāpj pēc iespējas
augstākās virsotnēs, pietiek ar pastaigu pa kalnu takām, lai izjustu kalnu doto
spēku, drosmi un enerģiju. Kalni tā ir mīlestība un piedzīvojums, filozofiska
atklāsme un ceļš tuvāk debesīm un pašam sevī. Kalni ļauj iepazīt dabas skaistuma
daudzveidību, jo kalnu ainavas ir atšķirīgas gan dažādos gadalaikos, gan
diennakts stundās. Varbūt, dzirdot vārdu Polija, asociācija kalnu
zeme nav gluži pirmā, kas nāk prātā, bet kalnu Polijā netrūkst. Turklāt tie
ir interesanti un iepazīšanas vērti. Polijas kalnos apskatāmi brīnišķīgi
ģeoloģiski veidojumi un daudzveidīgi pelēkās krāsas toņi.
Polijas kalnu raksturu var atklāt, ejot uz Szczeliniec Wielki
(919 m v.j.l.). Apkārt slejas akmens stabi, niecīgiem kociņiem apaugušas
klintis iezīmē ģeometriski precīzas līnijas ainavā un, rāpjoties pāri akmeņiem,
izejot klinšu veidotu labirintu, dodoties pa kalnu taku serpentīniem aizvien
augstāk un redzot, kā skatam paveras aizvien jaunas ainavas, patiešām šķiet, ka
tūlīt, tūlīt būs sasniegtas debesis. Szczeliniec Wielki ietilpst Góry
Stołowe nacionālā parka teritorijā. Pirmatnēju, skarbu dabas pievilcību var
izjust Oicovas nacionālajā parkā, Polijas dienvidos, netālu no Krakovas. Parkā,
kas plešas Krakovas Čestohovas augstienē, redzamas skulptūras, ko veidojis
vējš un klintis Juras laikmeta kaļķakmens klinšu stabi, ap kuriem varbūt
kādreiz arī skraidījusi Juras laikmeta zemes iemītnieki. Polijas kalnu
daudzveidība patiks gan poētiski noskaņotiem romantikas mīļotajiem, gan
azartiskiem sportisku piedzīvojumu meklētājiem, gan nosvērtiem dabas pētniekiem.
Kā mēdz teikt ikviens atradīs savu kalnu taku, kas aizvedīs tuvāk debesīm,
ļaujot, no kalniem nokāpjot, izjust gaišu optimismu, labestību un mūžam
neatņemamu pašpaļāvību.
Magda Riekstiņa