Eiropas zaļais dārgakmens tā tiek dēvēta zeme, kas pasaules kartē parādījās
tikai 1991.gadā, un, kuras teritorija ir trīs reizes mazāka nekā Latvijas
tikai 20 273 km². Slovēniju var uzskatīt par ieeju Balkānos no Itālijas,
Austrijas un Ungārijas, bet tā vēl aizvien jūtas piederīga Centrāleiropai. Divi
miljoni slovēņu bija turīgākā no kādreizējām Dienvidslāvijas tautām, un nācijas
kārtīgums un relatīvā bagātība ir acīm redzami. Arī sazināšanās ar
draudzīgajiem, izpalīdzīgajiem cilvēkiem nerada sarežģījumus, jo slovēņi ir
poliglotu tauta. Eiropas Savienībā Slovēnija tika uzņemta reizē ar mums 2004.
gadā.
Parasti mūsdienu Slovēniju pazīst kā vienīgo Dienvidslāvijas republiku, kas atdalījās no šīs valstu savienības bez liela kara. Jau pirms atdalīšanās slovēņi jutās visai neatkarīgi ar savu kultūru, valodu un labi attīstītu saimniecību. Slovēnijā dzīvoja tikai 7 % no Dienvidslāvijas iedzīvotājiem, toties valsts budžetā tā ienesa ¼ daļu no ienākumiem. Arī šobrīd par slovēņu darbīgumu liecina fakts, ka šajā valstiņā reģistrēti 144 tūkstoši uzņēmumu, bet universitāti ik gadu beidz 6 000 studentu.
Nelielā teritorija ar tajā iespiesto pārsteidzošo apkārtnes
dažādību padara šo valsti par dabisku Eiropu miniatūrā. Slovēnijā
vienlīdz labi jutīsies gan kalnu mīļotājs, jo Jūlija Alpu sniegotās virsotnes
sasniedz pat 2864 m augstumu, gan makšķernieki, jo kalnu upju un ezeru koši
zilzaļajā ūdenī var noķert pat Eiropas vislielāko foreli marmorforeli, pie
kam, šo upju ūdeni var dzert arī nevārītu. Dabas skatu baudītājs dosies aplūkot
Savicas ūdenskritumu, vai pacelsies ar Vogela kalnā, lai ieraudzītu Triglavu
trīsgalvaino Slovēnijas augstāko kalnu, nacionālo svētumu un simbolu, ko slovēņi
dēvē par Debesu, Zemes un Pazemes valdnieku. Jūras peldes dievinātāji plunčāsies
Adrijas jūrā, jo Slovēnijai pieder jūras krasts 46 km garumā ar itāliešu stila
mājiņām, cipresēm, pīnijām, palmām, olīvkokiem, vīnogulājiem..., ar liegu
Vidusjūras klimatu janvārī vidēji 4,4ºC , jūlijā 21,5ºC. Praktiskie ļaudis
apbrīnos lieliskos ceļus, bieži vien būvētus cauri kalniem, ar gigantiskiem
pārvadiem. Vēstures mīļotāji priecāsies par unikālajām, lieliski restaurētajām
pilīm un cietokšņiem. Lietpratēji arhitektūrā apbrīnos pilsētas. Tad vēl
neaptveramā pazemes valstība Slovēnijas karsta reģionā ar desmitiem km garām
pazemes ejām, kas pieejamas tūristiem, ar unikālo cilvēkzivi Proteus
anguinus, kura mitinās alu baseinos. Noteikti jāapmeklē arī smalko kūrortu
Bledu, kas atrodas visgleznākā 2 km gara smaragdzaļa ezera krastā ar vienīgo
salu ezera vidū, kurā bez auglības dievietes Živkas statuetes atrodas arī baroka
stila baznīca ar Vēlēšanās zvanu, kuru ieskandinot, var piepildīt savu
vēlēšanos. Uz salas var nokļūt ar eksotiskāko transportu vietējo gondolu
pletnu, kuru airē laivinieks. Lipicas zirgi sniegs baleta priekšnesumus un dejos
valsi, aizkustinot katru skatītāju. Un turpat, Lipicā, aiz kokiem slēpjas ieleja
ar neparastu baznīcu altāri zem klajas debess ar Lurdas dievmāti, kurai
piemītot tikpat neparastas spējas kā slavenajai dievmātei Francijā. Slovēnija ir
arī gardēžu paradīze jūras veltes, dažādi cepti un grilēti mošķi kopā ar
nepārspējami gardu Union vai Laško alu jūras piekrastē; kalnos
visdažādāko šķirņu sieri, šķiņķi, medījumi; vīnkopju rajonos izsmalcināti
vīni, gardas zupas un cepeši. Tomēr visgardākie ir slovēņu saldie krēmi,
krēmšnites, štopkūkas, struklji un gibaņicas...
Vēl kāda patīkama lieta Slovēnijā ir cenas, kas neraugoties uz diezgan straujo inflāciju, salīdzinot ar Eiropas kaimiņvalstīm, visumā ir pieejamākas daudz patīkamākas nekā Eiropas bagātajās valstīs, un naudas maiņa neizraisa satraukumu kā citās jaunajās ES valstīs ja nav kabatā vietējās naudiņas tolāru, gandrīz visur iespējams norēķināties eiro.
Kad vislabāk doties uz Slovēniju? Laikam viennozīmīgas atbildes
nav. Ziemas sporta cienītāji, apguvuši Slovākijas Tatrus un iepazinuši Itālijas,
Austrijas Alpu slēpošanas kūrortus, droši vien tuvākā nākotnē vēlēsies izbaudīt
krietni lētākos Slovēnijas Alpus, kur aicina slēpošanas kūrorti Kaninā (2000 m),
Koblā (1480 m), Vogelā (1540 m), Krvavecā (1853 m) u.c.. Visi pārējie laipni
aicināti iekarot šo zemi no aprīļa košajiem ziedoņiem līdz pat oktobra nogalei,
kad Adrijas jūrā ūdens vēl pietiekami silts jūras peldēm, bet tūristu krietni
mazāk kā vasaras karstumā.
Slovēnija pārsteidz. Līdzenumus nomaina kalni, tik skaisti, ka
elpa aizraujas. Automaģistrāle vijas tiem cauri, milzu pārvadi, viadukti. Maksas
punkti neparasti bieži, ceļa izmaksas patiešām dārgas. Protams, ir arī bezmaksas
ceļi. Pirmā lielākā pilsēta mūsu ceļā ir Maribora, otra lielākā valsts pilsēta
ar apmēram 110 tūkstošiem iedzīvotāju, lielākais valsts rūpniecības centrs.
Pirmo reizi rakstos Maribora minēta 1164.gadā kā Marburhas pils. Arī mūsdienu
Mariboras senākā daļa ir pils, kas celta 15. gs., un atrodas kalna galā.
Pilsētas tiesības Maribora ieguvusi jau 13.gs., kad tā jau bijusi vīnkopības
centrs. Arī tagad Mariboras vīna reģions šķiet esam valstī slavenākais. Tūristi
pilsētā var apmeklēt vecos pilsētas cietokšņa vaļņus un renesanses laika
ūdenstorni, kas restaurēts par vīna pagrabu. Savdabīga ir senā upju osta Lenta
Dravas upes krastā, ko leģendas saista ar argonautu braucienu. Dravas krastā
sameklējam arī pasaulē visvecāko vīnogulāju, tā vecums varot būt ap 400 gadu.
Izklausās fantastiski, un arī izskatās neticami kā milzīgs koka stumbrs.
Vīnogulāju zariņi stiepjas pa nama sienu, pret kuru šis efektīgais milzenis
atslējies un savienojas ar jaunāku stumbru zariem. Kad biju tur oktobrī, milzīgi
gatavo ogu ķekari zili violeti greznojās pret zaļajām lapiņām un balto koka
sienu. Tie bija tiešām īsti, kaut izskatījās neticami dekoratīvi. Par godu šim
vīnogulājam katru gadu notiek vīna svētki. Šā vīnogulāja vīnu Vinag
pagrabā iepilda speciāli šim vīnam veidotās pudelēs, ne vairāk kā 100 pudeles
gadā, ko dāvina politiķiem un citām slavenībām kā prestižas dāvanas. Pilsētā
galvenokārt ir baroka arhitektūra. Pilsētas galvenā iela ir Vēja iela jeb
Vetrinskaja. Iepriekšējos gadsimtos to bija iecienījuši daudzi aristokrāti,
tāpēc šodien tūristi te var aplūkot greznus namus, kas rindojas cits aiz cita.
Maribora ir universitātes pilsēta. Tajā ir arī arhibīskapa sēdeklis, tāpēc tā ir
valsts garīdzniecības centrs. Apskates vērti ir arī Operas un Baleta teātris un
vairāki interesanti muzeji un mākslas galerijas. Bet tūristi, pēc acu
pamielošanas pie dabas un arhitektūras objektiem, steidz uz Mariboras
Vinag vīna pagrabiņu, kura emblēma no tā kādreizējiem senajiem
saimniekiem ir mūsdienu Slovēnijā reti sastopamais putns stārķis. Stārķa tēls
gan attēlots arī uz sīknaudas tolāra, bet dabā esot atrodams vien pie ungāru
robežas. Degustācija kopā ar ekskursiju pa vienu no Centrāleiropas klasiskajiem
vīna pagrabiem, apmeklējot arī vīna arhīvu, kurā tiek turētas ap 25 000 pudeles
labākā vīna, ir samērā lēta 6 EUR no cilvēka. Taču šī, atšķirībā no Ungārijas,
kur pludo vīns un ēdiens pārbagāti tiek galdā celts, ir tiešām klasiska vīna
degustācija četras vīna šķirnes pavada Bogdana kunga interesants stāstījums,
piekost varam vien maizi un sieru, lai labāk izjustu vīna garšu. Iepatikušos
vīnu var nobaudīt arī atkārtoti. Kaut mūsu tūristiem vilinoši saprotama ir
sasveicināšanās Dober dan!, arī siers sir un vīni belo
vino un črno vino, kā arī suho, polsuho un polsladko ir
visiem it kā saprotami vārdi, vairums slovēņu krievu valodu nesaprot un slovēņu
valoda tomēr ir pārāk atšķirīga no krievu, lai varētu tajā vien sarunāties.
Piemēram, maize ir kruh, kartupeļi krompir, bet vēlāk pie jūras
baudīsim postrv foreli, kalamari kalmārus un izmisīgi meklēsim
ocvrti žabji kraki ceptas varžu kājiņas. Bet pagrabiņā atskan Na
zdravje! vai Živijo! pamīšus ar latvju mēlē dziedātām dziesmām. Vīnu
var arī iegādāties nelielā veikaliņā un cenas šķiet visai zemas daži eiro par
tikko baudītā luksusa vīna pudeli. Kāpēc tā? Slovēņu vīni neesot tik slaveni kā
franču vai itāļu, tāpēc netiek tik plaši eksportēti, pārsvarā tiekot ražoti
vietējam tirgum, tāpēc arī cena pieticīga. Ievērojam, ka Tito tiek ar cieņu
dēvēts par ģenerāli, arī piemineklis pilsētiņas centrā glabā viņa piemiņu, kas
mums it kā šķiet nedaudz, nu, teiksim, interesanti. Atminējums slēpjas faktā, ka
Tito māte bijusi slovēniete, un izcilais valstsvīrs, kurš 1948.g. gan jau
izškīrās (tā man Ļubļanā stāstīja krieviski runājošais slovēņu gids
razvodiļis) ar draugu Staļinu, centās īpaši rūpēties par
slovēņiem, kuri vēl tagad atzīst, ka šī valstsvīra laikā viņiem klājies
labi.
Pirmās mājas
Slovēnijas galvaspilsētā Ļubļanā esot celtas Ļubļanicas upes krastā uz pāļiem, jo
vieta bijusi pārāk purvaina. Leģenda arī Ļubļanas pilsētu saista ar senajiem
argonautiem, kuri ar zelta aunādu atceļā no Melnās jūras pa Ļubļanicas upi
devušies tālāk uz Adrijas jūru, te radot apmetni. Droši gan zināms, ka pilsēta
Emona te plauka jau romiešu laikos, tad 6.gs. ieradās slāvi ar kņazu Kocelju. Ar
Luviganas vārdu pilsēta minēta rakstos 1144. gadā, bet kopš 14.gs. te valdīja
Austrijas Hābsburgu dinastija un Ļubļana kļuva par Laibahu. Pirmā pasaules kara
rezultātā, sabrūkot Austroungārijas impērijai, izveidojās Serbu horvātu
slovēņu karaliste, kas vēlāk pārtapa par Dienvidslāviju. Grūstot komunistu
režīmam, 1991. gada 25. jūnijā Slovēnija pasludināja neatkarību, un Ļubļana
beidzot ir slovēņu galvaspilsēta. Varbūt savas vēstures dēļ, kas līdzīga
mūsējai, visi sastaptie slovēņi, līdzīgi latviešiem, zina un pazīst citas
Eiropas mazās tautas, lieliski saprot latviešu sāpi, zina daudz par Latviju un
visnotaļ jūtamas ir slovēņu simpātijas pret mums. Oktobrī, lai labāk iepazītu
galvaspilsētu un slovēņus, izmantoju vietējā gida pakalpojumus. Puisis bija ļoti
runīgs un atraktīvs, dzirdot manu iepriekšējā vakarā naksnīgās, jau nedaudz
rudenīgi vēsās pilsētas apskates laikā aizsmacināto balsi, paziņoja, ka tikpat
labi kā pieteiktajā angļu valodā, var runāt krieviski, lai nav jātulko, un
grupai tūlīt nostāstīja, ka jau pāris reižu bijis Latvijā, ka mūsu piejūras
mazpilsētās nu galīgi nav ko darīt (tā jau arī ir), bet Rīga, Turaida un Jūrmala
ir visādā ziņā lieliskas, un, ka latviešiem ir visgardākais balzāms, šokolāde un
cepumi. Viņš lieliski orientējās mūsu vēsturē, bet par slovēņiem bilda, ka tie
ir pārlieku pieraduši pie ērtībām, lai ceļotu 4362 km ar autobusu (tik sanāca
mums turp atpakaļ Limbaži Slovēnija), pie tam, aizlidojot uz Rīgu, vietējie
gidi ir dārgi... un, nobrīdinājis mani nekad nevadīt Ļubļanas apskati pašai,
pārlaimīgs mūs atstāja ar Rīgas Melno balzamu rokā. Jā, divas stundas ar vietējo
gidu bija patiešām dārgas virs 200 EUR, bet informatīvas.
Visjaukāk Ļubļanu tomēr skatīt vakarā, romantisku un izgaismotu.
Tā kā Slovēnija ir trīs reizes mazāka par Latviju, arī tās galvaspilsēta ir trīs
reiz mazāka par Rīgu tajā ir tikai ap 280 tūkstošiem iedzīvotāju. Pāri
pilsētai paceļas iespaidīga pils Ļubļanas simbols, kurp gan labāk doties dienā
ar tūristiem domātiem īpašiem busiņiem, jo uzkāpšana prasa lielas pūles un
vakarā iesakāma vien romantikas un nakts klusuma alkstošajiem. Pilī atrodas gan
virtuālais muzejs, gan slovēņu dārgumu krātuve. Pils piekājē, upes krastos
nelielā vecpilsēta ar savdabīgu arhitektūru, dēvēta par Prāgu miniatūrā. Pilsēta
pārcietusi divas zemestrīces 1511. gadā un 1895. gadā. Īpaši ir Ļubļanas
tilti. Kādreiz uz tiem apmetušies amatnieki, piemēram, ir Kurpnieku tilts. Pēc
pēdējās zemestrīces Austrijas imperators Francis Jozefs piešķīra līdzekļus
pilsētas atjaunošanai, un, kaut gan neviens tilts nebija cietis, tā kā nauda
bija piešķirta arī tiltu būvei, tika uzcelti trīs tilti cits citam līdzās,
nosaucot par Trimostovji. To galā Slovēnijas himnas autora un patiešām tautas
iemīļota dzejnieka France Prešerna laukums ar viņa pieminekli, ko rotā puskaila
mūza virs dzejnieka galvas. Izskatās visai dīvaina, un var tikai minēt, kādas
šausmas un baznīcas dusmas šis piemineklis radīja 1905. gadā, kad to atklāja
toreizējā Dievmātes laukumā. France Prešernam bija lemts kļūt par slovēņu tautas
dzejas tēvu, bet netālu aplūkojama māja, kur mitusi viņa īstā mūza romantiskā
mīlestība Jūlija, kura, kā slovēņi piebilst, apprecējās ar citu un kļuva māte.
Vēl viens tilts turpat līdzās, veltīts Ļubļanas otram simbolam Drakonam. Pūķu
tilts ir gleznains, taču slovēņi tam piešķīruši citu nosaukumu vietējie to
dēvē par sievasmātes tiltu. Trimostovjes otrā pusē sajūsmina rātsnams ar
Venēcijas skulptora Frančesko Robbla meistardarbu 1751.g. veidoto strūklaku,
kas dievību veidā simbolizē trīs Krainas lielākās upes Savu, Krku un
Ļubļanicu. Patiešām atgādina Bernīni mākslas darbu Romā Navonas laukumā, no kura
Robbls esot smēlies iedvesmu.
Turpat aiz rātsnama atrodas slovēņu nacionālais krogs Sokol
senatnīgs, divos stāvos, nu ļoti atsauc atmiņā Vella kalpus un
viduslaiku noskaņu. Pie galdiem visdažādāko tautību kompānijas. Vakariņām
izvēlamies nacionālo virtuvi, kārtīgu gaļas ēdienu ar kartupeļiem, bet salātus
pasūtam vienu plati uz sešiem. Plate izrādās milzīga. Vinnējuši tie, kas
izvēlējušies nevis firmas alu Sokol, kurš izrādās ne visai gards, bet
gaišo Union. Kad paēsts un alus diezgan baudīts, rēķins uz sešiem rādās
visai pieticīgs 60 EUR, tātad pa 10 EUR katram. Iespējams gan izvēlēties arī
grupai par 330 EUR īpašu folkloras programmu ar vakariņām, vai pavisam lēti
pavakariņot kādā ķīniešu krodziņā. Vecpilsēta apskatīta, var aizklīst uz
pilsētas otru daļu, celtu pēc 2. pasaules kara, kuru raksturo modernisms.
Viesnīca Park Hotel pilsētas centrā ir tiešām laba, īsti apartamenti,
brokastis bagātas un apkalpojošais personāls ļoti laipns un latviski
temperamentīgs kādu muļļu, kurš savu mašīnu nometis tā, ka traucē mūsu
autobusa izbraukšanu, tā arī nodēvē.
No rīta vēl vēlams iegriezties kādā no daudzajiem, visai greznajiem dievnamiem. Un tirgus starp Ļubļanicas upi un vareno pilskalnu jāredz noteikti! Gar upes krastu stiepjas gara nelielu arkveidīgu paviljonu virtene. Tirgus celtnes tāpat kā Trimostovji un lielāko daļu ēku, kuras mūsdienās veido pilsētas neatkārtojamo seju, 20.gs. 30 gados projektējis viens no izcilākajiem slovēņu arhitektiem Jože Plečniks. Tirgū daudz melnīgsnēju sieviņu piedāvā pirkt gadalaikam atbilstošus zaļumus, dārzeņus vai ziedus. Tā oktobrī tirgus īpašais piedāvājums bija skābēti kāposti un kapu rotājumi visu mirušo dienai, kas sakrīt ar angļu Helovīna dienu.
No Ļubļanas jādodas uz Postojno noslēpumaino pazemes pasauli,
kas atrodas pusstundas brauciena attālumā. Tūristiem atvērtajā Postojnas alas
fragmentā iespējams redzēt visu, ko pazemes pasaule var piedāvāt gan slaidus
filigrānu stalaktītu dārzus, gan kaļķa nogulšņu aizkarus, alas pazemes
koncertzāli, kura var uzņemt vairāk nekā 10 000 cilvēku, unikālo salamandru,
kuru dēvē par cilvēkzivi, un, kas dzīvo mūžīgajā tumsā. Alas ap 20 km garumā
ūdens veidojis divus miljonus gadu. Viens stalaktīts desmit gados gan izaug
tikai par 0,1 mm, nedaudz ātrāk aug stalagmīti veidojumi, kas aug no alas
pamatnes, formās un apmēros vareni kā mūžība. Ala sagaida ar vasarai neparastu
vēsumu visu gadu pazemē ir konstanta temperatūra +8ºC līdz +10ºC. Postojnas
alā tūristus ieved ar īpašu vagoniņu, kas pagriezienos traucas kā neprātīgs un
pazemes pasaule ir tik spokaini skaista, ka ceļš šķiet bīstami nebeidzams.
Vilciens apstājas pie 45 m augstā Kalvārijas kalna. Tur tūristi sadalās pie
četrās valodās runājošiem gidiem. Visvairāk pieprasītās ir angļu, itāliešu un
arī slovēņu valodas, mazāk ļaužu parasti pulcējas pie vācu gida. Reiz dzirdēju
sakām, ka piebraucis latvju buss, tad jau tūlīt arī būs grupa vientuļi
stāvošajam vācu mēles pratējam.
Diemžēl latvieši tika velti gaidīti, jo jau bija
izvēlējušies angliski runājošo. Pa lēzeniem celiņiem, klātiem ar materiālu, kas
apaviem neļauj slīdēt, ap 2 km veicam kājām, šķērsojot tiltiņu, ko 1. pasaules
kara laikā cēluši krievu gūstekņi, izejam cauri Spageti zālei, tad seko Baltā un
Sarkanā zāle, milzīgais Dimants stalaktīts, kas kalpo par alas simbolu...
Gaiss ir ļoti viegls, kā aromātisku sāļu piesātināts. Alās ir ļoti spēcīga
dabiska gaisa ventilācija, un, tieši vējš ir tas, kas stalaktītiem piešķir
neparastas formas. Lai ļaudis kaut uz mirkli atcerētos, cik gaistošs ir
civilizācijas spēks, gidi mēdz alās uz mirkli izslēgt gaismu... Labs joks, taču
reiz viss bija pa īstam elektrība tiešām pazuda, kad tikko bijām ieradušies
alas vēderā. Par paniku gan nekas neliecināja, tomēr vēsums pēc kāda laika kļuva
uzmācīgs, un bijām patiesi laimīgi, kad gaisma uzradās.
Koncertzāle patiesi kalpo savam mērķim te notiek gan koru, gan operas, gan simfoniskās mūzikas koncerti. Arī man ir izdevies dzirdēt operdziedātāju balss treniņus šai pazemē. Izejot no alas, tūristus sagaida varenā Pivkas upe alu veidošanās vaininiece, bet tālāk seko suvenīru (vietējo iežu, vēja zvanu, bižutērijas, atklātņu, populāro govju zvaniņu u.c.) veikaliņi, augļi, dzērieni (iecienīta ir, piemēram, tēvzemīte ar melleņu vai citu ogu, augļu piedevām) un milzu restorāns, kurā pirms alas apskates ieturējušās daudzas kronētas personas. Jāatzīst, ka šī pazemes pasaule slovēņiem ir īsta zelta bedre, jo biļešu cenas nepārtraukti pieaug, izdevīgāk tās iegādāties komplektā, kā mēs to darām ala plus Predjamas pils. Šāda biļete šobrīd maksā virs 20 EUR, grupām saņemot atlaidi, iznāk par trīs eiro lētāk, taču summas lielo daļu veido tieši alas apskate.
Tālāk pa gleznu ceļu dodamies uz 9 km attālo Predjamas pili. Kā
liecina nosaukums, pils atrodas alas priekšā. Patiesībā tā bija ar 9 gs. celto
pili tieši alas ieejā. Tagadējā pils 16. gs. veidolā alas ieeju slēpj virs
sevis, bet milzu pazemi, ko veidojusi Lokvas upīte, ap 140 m dziļu otru
lielāko pazemes alu sistēmu Slovēnijā, no kuras jau vairāk nekā 13 km tikuši
izpētīti. Šajās alās gan ļauts ielūkoties vien speciālā aprīkojumā tērptiem un
īpašu gidu pavadībā, bet mēs samierināsimies ar pils apskati . Pasaulē ir
daudzas skaistas, impozantas pilis un cietokšņi, bet Predjamas pils ir unikāla
drosmīgi tā slejas uz 123 m augstas klints zem citas pāri pārkārušās klints.
Īsts viduslaiku iztēles meistardarbs, spītējot dabai. Visslavenākais šīs pils
iemītnieks bija Erasms, kurš nepabeigtajā viduslaiku pilī slēpās 15.gs. otrajā
pusē. Dzīve pilī nepavisam nebija patīkama, toties droša, kaut gan pat tā
nespēja glābt drosmīgo Erasmu, kurš gadu un vienu dienu ķircināja savus
aplencējus, austriešu imperatora kareivjus, cienājot tos ar vērsēnu cepešiem un
svaigi plūktiem ķiršiem, jo ieguva tos, pa slepeno eju virs pils izkļūdams
ārpusē. Nodevība lika laupītāju princim šķirties no dzīves visai prozaiskā vietā
tur, kur pat sultāns kājām iet. Smieklīgi skumjajam stāstam par slovēņu
slaveno Robinu Hudu beigas gan ir romantiskas Erasma sirdspuķīte virs
viņa kapa iestādīja liepu līdzās 15. gs. Septiņu Bēdu Marijas baznīciņai, un,
tiešām, tūristiem par prieku liepa arī ir 600 gadu veca. Slovēņi liepas uzskata
par nacionālo koku, simbolu. Jaunajiem ministriem, stājoties amatā, pie liepas
pat jāzvēr krietni kalpot savai tautai.
Leģenda ir gara un jauka, pils telpas gan ir atjaunotas tādas,
kādas tās bijušas 16. gs. īpašnieku Kobenzlu laikā. Pilī izmantoju vietējo gidu
pakalpojumus, meitenes stāsta tik interesanti, ka, kaut gan stāsts jau apgūts no
galvas, aizvien ir bauda to tulkot. Esam arī jau sadraudzējušās, meitenes ikreiz
uzdod jautājumus par Latviju un apjautājas, kad tad atkal atbraukšu. Jaukākais,
ka viņas sākušas saprast manis teikto latviešu valodā. Kad grupai piebilstu kaut
ko no sevis, piemēram, pēc gides norādītā Erasma vecuma, latviski piebildu, ka
viņš bija Kristus vecumā, viņa atsaucās, ka, jā, bet nebija jau gan tik
nevainīgs kā Kristus. Pilī atrodas vēlēšanās zvans, kuru ieskandinot, var
piepildīt kādu savu vēlēšanos, taču nevajag vēlēties naudu gide piebilst, ka
tas ir bezcerīgi, viņai vismaz neizdodoties. Mūsdienās pilī notiek Slovēnijā
iecienīti bruņinieku svētki.
Pēcpusdienā mums paredzēta tikšanās ar Lipicas baltajiem,
cēlajiem. Gandrīz pie Itālijas robežas, Lipicā izveidots vesels komplekss laužu
sirds, acu un miesas priekiem smalks hotelis ar peldbaseinu, kazino, golfa
laukumi, brīnišķīgs parks... To visu varam izmantot arī mēs, pat pieteikties uz
jāšanas stundām. Mēs gan izvēlamies vien 1580. gadā dibinātās fermas apskati un
zirgu baletu. Biļete šim pasākumam maksā 12 EUR. Atkal mūs sagaida angliski
runājošs vietējais gids. Pusmūža vīrietim rokā liepas zariņš, viņš cītīgi košļā
liepas lapiņas. Vīrs sāk ar jautājumu no kurienes mēs esam? No Latvijas? Jā,
viņš zina par trīs baltu tautām, arī izmirušajiem prūšiem, un, parādot uz liepas
zariņu, vēlreiz uzdod jautājumu kā to sauc latviski liepa? Nu ja, un Lipica
tad tulkojumā iznāk Liepiņa. Vīrs stāsta interesanti par ērzeļiem,
ķēvītēm, labo un slikto ķēvīšu atlasi un izrāda fermu, aplokus. Nonākam sarunās
pat līdz itāļu ērzelim Stallone. No vienkāršā vīra plūst neparasts
intelekts, un pēc katra šāda satikta slovēņa gribas domāt cik gudra un
neparasta tauta (nu nepavisam kā kaimiņos dzīvojošie itāļi, kuriem tā arī
neizdodas ieskaidrot, kur tā Latvija ir nu ja neesat ne Krievijā, ne
Skandināvijā, tad esat vācieši...). Zirgu balets ir īpašs. Šīs pašas šķirnes
zirgus esam vērojuši ungāru šovos, kur tie spēj sēdēt, gulēt, traukties... Te
viss notiek graciozi, valša skaņās. Uz mirkli piemirstas visa pasaule. Reiz te
biju kopā ar grupiņu, kas bija vietējās Divačas pašvaldības mēra viesi. Mērs
viņš bija tikai uz pusslodzi, jo vienlaikus viņš ir Lipicas īpašnieks. Tā nu
bijām īpaši viesi, kuriem izrādīja visu ievērojamāko apkārtnē, arī brīvdabas
baznīciņu, vietējo Lurdu. Pašvaldības teritorijā ietilpst Skočjanas alas, 11
savienotas alas, iekritušas ielejas, dabīgi tilti pāri upei Reka Velka Voda,
pazemes kanjoni, pat 150 m dziļi, un pazemes caurumi. Skočjanas ala jau kopš
1986. gada ir UNESCO aizsardzībā. Tā šķita daudz mežonīgāka kā Postojnas,
prasīja fizisku slodzi, tāds kārtīgs gājiens, bet krietni aizraujošs. Pirms alas
apskates bija pieņemšana pie mēra Divačas pašvaldībā. Mēra teikto viņa vietnieks
tulkoja angliski, tālāk es pārtulkoju latviski, bet ievēroju, ka manis angliski
teikto uz slovēņu valodu nepārcēla. Vēlāk mērs pienāca pārmīt kādus vārdus
personīgi, un viņa angļu valoda bija visai saprotama. Uzzinājām, ka vietējie
pārsvarā nodarbojas ar vīnkopību un audzē aitas (angliski gan atskanēja ships
kuģus, visnotaļ perfektajā mēra vietnieka valodā), un, ka vislielākā
problēma
karsta apgabalos ir dzeramais ūdens. Jā, ar ūdeni tiešām gadās joki.
Slovēņiem ir tāds īpašs ezers karsta brīnums Cerknicas ezers, kurš pusgadu
ir ezers, otru gada pusi zaļš lauks, ap 20 km². Ūdeņi te ir, te pazūd pazemē.
Bet pašvaldību vēlēšanas notiek vienlaikus ar prezidenta vēlēšanām. Izdodas
noskaidrot, ka minimālā alga Slovēnijā ir ap 400 450 EUR, patiesībā vidēji
lauku apvidos sanākot pat mazāk ap 300 400 EUR, bet ierēdņi vidēji saņemot
800 1000 EUR mēnesī. Protams, savā biznesā strādājošie normāli pelnot pa
pieciem vai sešiem tūkstošiem EUR, tas tad tiekot uzskatīts par labiem
ienākumiem. Acīgās biroja meitenes piesteidzas nobrīdināt, lai ar kurpītēm,
kādās esmu ieradusies pieņemšanā pie mēra, uz alu nedodos. Tā nu mēs visi
steidzam uz autobusu pāraut kājas. Bet pēc pastaigas pa alu gaida lieliskas mēra
sarūpētas pusdienas, no kurām man sevišķi iespiežas atmiņā gardā zupa
Jota, ko pasniedz rupjmaizes trauciņā, tādā kā māla podiņā ar maizes
vāciņu virsū, un saldais krēms Panacota, pēc garšas kā krēms, kā
saldējums, tāds vēl nekad nav baudīts, nu ļo-oti garšīgs. Ar šo grupiņu dzīvojām
nelielā pilsētiņā Sežanā, kur atrodami vairāki lielveikali, kas Slovēnijai
nepavisam nav raksturīgi. Izrādās, otrpus robežas dzīvojošie itāļi šurp dodas
iepirkties, jo cenas salīdzinoši ir zemākas. Turpretī slovēņu bezdarba problēma
tiek risināta Itālijā, ja ne citādi, tad strādājot par mājkalpotājām. Bet
vietējā slimnīcā izveidota pazemes dziednīca plaušu slimniekiem. Gastronomiskas
izpriecas izvēlamies arī vakarā, gan par savu naudu nobaudām karsta apgabala
sarkanvīnu Teran, pie kura pieklājas ēst vējā kaltētu šķiņķi pršut
, zaļumus un olīvas. Garšo labi.
Turpinām ceļu uz Adrijas jūru. Naktsmājas ir izraudzītas Ankaranā,
pašā jūras piekrastē, tā, ka jau pievakarē varēsim plunčāties siltajā dienvidu
jūrā. Ūdens ir sāļš, gan ne tik ļoti, kā Vidusjūrā, tomēr pēc peldes sāli nākas
noskalot. Nākamo rītu pavadīsim Slovēnijas Venēcijā Piraņā, kura no
neatminamiem laikiem atrodas uz pīķveida akmeņainas saliņas, kas ar slaidu
vēzienu iestiepjas Arijas jūrā. Kuģa priekšgalam līdzīgā pussala ir tik blīvi
apbūvēta, ka pilsētai nav kur tālāk plesties. Ja gribi dzīvot Piraņā, jārēķinās,
ka jādzīvo pilsētā muzejā, ar šauršaurām ieliņām, itāliski žūstošu veļu
šaurajās ejās starp namiem... Pilsētiņas iedzīvotāju skaits sarūk. Jūlija mēnesī
pilsētiņā ir tik karsts, ka ļaudis, pajūsmojuši par Ļeņina vārdu nesošo ielu un
mirkli uzkavējušies slavenā, pirms trīssimt gadiem dzīvojušā vijoles virtuoza
Tartīni laukumiņā, nu nepavisam nav piedabūjami kāpt kalnā esošajā Sv. Georga
baznīcā, ar lielisku skatu pār apkārtni, līdz pat Triestei Itālijas piekrastē,
bet pusskriešus metas uz bākas pusi pussaliņas pašā galā, kur vislabākā pludmale
ar iespējām noskaloties pēc peldes, un tad pa jaukajiem krodziņiem jūras
piekrastē kalmāru vai citu jūras mošķu medībās. Šoferīši tikmēr karojuši ar
jūras ežiem, kuri, pludmalē pie autobusa, ir visai droši un nejauki. To atstātās
adatas ne tik viegli dabūt no kājas ārā. Oktobrī vēl bija pietiekami silts jūras
peldei, un grupiņa, kura labprāt devās rudens vasarīgajā pastaigā, uzkāpjot ne
vien līdz Sv. Georga baznīcai, bet pat tiecoties augšā Kampanellā, zvanu tornī,
kas tik līdzīgs Venēcijas Sv. Marka laukuma zvanu tornim, ar binokli vērojot
jūru, pirms pašiem sadūšoties uz peldi, secināja, ka jūrā redzamā veiklā
peldētāja ir gluži kaila. Piraņa pietiekami ilgu laiku atradusies Venēcijas
pakļautībā, lai pilsētā būtu divas valodas, divas kultūras, pat ielu nosaukumi
rakstīti arī itāliešu valodā. Bet pavecais autostāvvietas sargs teica: Ko jūs
te mani mociet ar angļu valodu, gan jau sapratīšu krievu. Skaistākais Piraņas
nams ir Venēciešu nams Tartīni laukumā, par kuru leģenda stāsta, ka kāds bagāts
Venēciešu tirgotājs uzcēlis to savai mīļotajai meitenei. Tā kā citiem viņu laime
skaudusi, tirgotājs licis uz nama sienas zem svētā Marka lauvas Venēcijas
simbola iekalt vārdus Llassa pur dir, kas nozīmē Lai viņi runā.
Pēcpusdienā dodamies uz Alpiem. Par Jūlija Alpu (saka, ka tā tie
nosaukti varenā romiešu iekarotāja Jūlija Cēzara dēļ) pērli tiek dēvēts smalkais
kūrorts Bleda, kas atrodas pie 2 km gara, smaragdzaļa ezera. Siltajā, dzidrajā
ūdenī vairojas foreles un karpas, patīkami peldēt vai vizināties laivā. Ezera
rietumu galā atrodas ezera vienīgā sala, kurp varam nokļūt vietējā gondolā, kas
saucas pletna. Grupai nepieciešamas vismaz divas šādas laivas, bet airētājs
katrā ir viens. Tie ir sīksti, izturīgi pusmūža vīri, atpogātos kreklos, un
pārsteidzoši veikli rīkojas ar airiem, mūs gan nobrīdinot pa laivu
nepārvietoties. Tūristam šis prieks izmaksā 10 EUR, var mēģināt kādu drusku
nokaulēt. Pāri ezeram no augsta, balta zvanu torņa, kurš paceļas virs baroka
stila baznīcas un blīvās veģetācijas, atbalsojas skanošais Vēlēšanās
zvans. Tiek teikts, ka ikviens, kurš zvanīs šo zvanu, piepildīs savu
vēlēšanos, tā nu tas zvana nepārtraukti. Kāda Jelgavas meitene noziedoja savu
vēlēšanos visu labā, lūdzot labu laiku, jo, kalniem tuvojoties, visnotaļ
saulaino ekskursijas laiku bija nomainījis sīks lietus. Klimats šajā vietā
savdabīgs sastopoties Vidusjūras siltajiem vējiem ar kontinenta aukstajām
gaisa strāvām, veidojas bagātīgi nokrišņi gadā vidēji 1600 litru uz 1m².
Vēlēšanās piepildījās, lietus pārstāja līt un uzspīdēja saulīte.
2004. gadā Bleda svinēja savu 1000 gadu jubileju. Uz slīpas klints
139 m virs ezera atrodas Bledas cietoksnis kādreizējā Briksenas bīskapu
rezidence, kur tagad apmeklētājiem ne vien paveras brīnišķīgi apkārtnes skati,
bet pils muzejā arī apskatāma pils teritorijas vēstures ekspozīcija, viduslaiku
tērpi, iedzīve un mēbeles, ir iespēja ielūkoties mazā 16. gs. kapelā, bez tam
apmeklēt mākslinieka gleznu galeriju ar brīnišķīgiem apkārtnes skatiem, vai
iegriezties viduslaiku iespiestuvē. Mūki saliks jūsu vārdu un vēl attiecīgu
ģerboni pievienos. Otrā pagalma pusē darbojas mūku vīna pagrabs Pie
Ādama, kur var degustēt un iegādāties horoskopa zīmei atbilstošu vīna
pudeli. Pa apkārtni iespējams pavizināties gan zirga vilktā pajūgā, gan
miniatūrā vagoniņā, bet vakaram iestājoties, noteikti jānašķējas ar krēmšnitēm
restorānā ezera krastā. Ar kādu grupu gan vispirms gājām kārtīgi pavakariņot
ielas otrā pusē esošajā ķīniešu restorānā, tad uz kūkām un karstvīnu. Karstvīnu
pasūtām balto, un visi, kas nobauda, slavē. Krēmkūkas mutē pašas kūst, un
aromātiskais vīns labi saderas. Maksā mazāk par pieciem eiro, atstājam gan visus
piecus dzeramnaudai. Un tad vēl brīnišķais skats pa milzu logu uz satumstošo
ezeru, izgaismoto cietoksni, par kuru vēlāk priecājos pa viesnīcas istabiņas
logu gan gulēt ejot, gan pamostoties. Restorānā vakarā aizvien skan dzīvā
mūzika, romantiska un lieliskā izpildījumā. Bauda klausīties, bet reiz pat
metāmies deju maratonā, vietējo ierosināti.
Pēdējā Slovēnijas diena mums paredzēta Triglava nacionālajā parkā.
Triglavs 2864 m augstais kalns ir slovēņu svētums un simbols tas attēlots
gan valsts karogā, gan suvenīros un daudzos mākslas darbos. Tulkojumā Triglavs
nozīmē Trīsgalvis, un, kā leģenda stāsta, viena no galvām valda pār Zemi, otra
pār Debesīm, bet trešā pār Pazemi. Ja uzbrauc ar pacēlāju Vogel kalnā,
skaidrā laikā šīs trīs galvas ir saskatāmas. Bez brauciena ar pacēlājiem,
pastaigām un jūsmošanas par kalnu ieskauto glezno Bohiņas ezeru, kura krastā
izsenis mitis Zeltradzis, mums ieplānots caur apburtu mežu pa zigzagu ceļu
aizkļūt līdz vēl vienam slovēņu lepnumam 78 m augstajam Savicas ūdenskritumam.
Pēc staigāšanas, priecāšanās par dabu un floru, pienākas arī sātīga, bet samērā
lēta maltīte kalnu krodziņā. Vēl viena jauka, apmeklēšanas vērta vieta ir
Vintgara kanjons, aiza, pa kuru tek straujā Radovnas upe, krāčojot un mutuļojot,
līdz nokļūst līdz 16 m augstajam ūdenskritumam, kam Šums vārdā.
Jā, un noteikti mājās jāpārved kāda pudele tumši sarkanā, gandrīz vai melnā Refoškas vīna no slovēņu vīnogulāju šķirnes.
Renāte Bērziņa,
IMPRO gide