Heureux qui, comme Ulysse, a fait un beau voyage,
Ou comme cestuy-la qui conquit la toison,
Et puis est retourné, plein dusage et raison,
Vivre entre ses parents le reste de son âge!...
Joachim Du Bellay (1522-1560)
Laimīgs, kas Odisejam līdzīgs, ir jaukā ceļojumā bijis, Vai arī tas, kam Zelta Aunādu sev iekarot bij veicies, Un pēc tam mājās atgriezās, pilns pieredzes un prāta, Lai mūžu nobeigtu starp tuviniekiem saviem...
Laimīgākais no ceļotājiem ir tas, kam, kā Odisejam, ir
sava Itaka, uz kuru atgriezties mājās. Tas nekas, ja pa starpu
ir pagājuši divi gadu desmiti, kā Odisejam, vai pat pieci, kā
man tas atgadījies. Galvenais lai būtu kāda vieta pasaulē,
ko
varētu saukt par mājām, lai būtu kur atgriezties.
Ceļojums ir tikai tad, ja tu labprātīgi izbrauc no mājām,
lai atkal tur atgrieztos. Citādi tas vairs nav ceļojums, bet
izsūtījums. Tā nav vairs pasaules apskatīšana, bet trimda.
Starp
izsūtījumu, bēgļu gaitām, trimdu un ceļojumu, tikai ceļojums
ir tas, kas sniedz pilnīgu brīvību un paša izvēles iespējas.
Cilvēks dodas ceļojumā, lai kaut ko jaunu redzētu un
piedzīvotu, lai paskatītos, kas rādās aiz tā apvāršņa,
kas,
mājās dzīvojot, tev kā cilpa vienmēr ir ap kaklu (kā
latviešu
dzejnieks to teicis). Ceļojums ir tad, kad tu satiec citādus
ļaudis ar citādām paražām un vari nopriecāties par to, cik
gan
tie ir interesanti, krāsaini un jauki, bet ļoti labi zini, ka
tev, par
laimi, nebūs viss savs pārējais mūžs jāpavada viņu vidū.
Kad
būsi atguvis žirgtumu un dzīves prieku starp jaunumiem un
brīnumu lietām, kad būsi uzsūcis pietiekami daudz svaigu
un svešu iespaidu, tu varēsi mierīgi braukt mājās izgulēties,
darbā atpūsties (kā to mēdz sacīt) un justies it kā no
jauna
piedzimis un pilns ar svaigiem spēkiem.
Svešās zemēs, kur ir daudz un jauku brīnumu, tavas acis
varēs ieplesties pret neredzētiem dabas krāšņumiem un
tavas krūtis elsot to varenības priekšā. Tu varēsi brīnīties
par
elpu aizraujošām, dižām arhitektūras celtnēm un bezgalīgām
kultūras bagātībām muzejos. Ja gribēsi, varēsi saulē gozēties
uz maigām silto zemju smiltīm un jūrās, siltās kā piens,
peldēt starp koši krāsainiem zivtiņu bariem. Tavas ausis varēs
noklausīties maigās, skarbās vai trakulīgās svešzemju skaņas,
un, jā, tava mute varēs mieloties ar svešzemju gardumiem,
kas brīžam gan ir šķebinoši vai pat neēdami, bet citkārt
tādi,
ka pirkstus var nolaizīt, un tu vēlies pagatavošanas recepti
noteikti pārvest mājās, lai ar to palielītos saviem
draugiem.
Ceļošana ir jauka, ja tevi pie rokas ved vieds Cicerons,
kas laipni izvadā pa visām tām slavenām vietām, kas tikai
attēlos ir redzētas, bet kuras noteikti pašam ar savām acīm
arī
reiz ir jāredz un pie kurām obligāti ir jānofotografējas.
Vakarā
tu izliec savas mantiņas uz trotuāra un tās tiek nogādātas
tavā istabiņā. No rīta tev tikai tās jāizliek aiz durvīm,
un viss
tālākais jau ir nokārtots, samaksāts, saplānots. Kā klēpja
sunīti
pie saites gidi tevi vadās no vienas svarīgas vietas uz citu.
Tu
tikai sēdi, staigā, skaties un priecājies. Nekādos neceļos
tu
noklīst nevarēsi, nevienu minūti no savā dārgā ceļojuma
laika
tev nebūs jāzaudē, pa liekiem sānceļiem klīstot.
Bet ir arī cita veida ceļošana, kur tu paļaujies tikai pats
uz
saviem spēkiem. Viens pats vai tikai ar tuvākajiem draugiem.
Ar karti vai pilsētas plānu rokās, ar labu ceļvedi kabatā,
kur
neviens tevi neved, nevelk, negrūsta, neliek tev kavēties tur,
kur tev neinteresē, un tūliņ nerauj prom no tām vietām, kur
gribas pakavēties un izjust, kā pagātne tev iesūcas kaulos.
Pilnīgi svešā vietā tu vari vienkārši doties tur, kur
deguns rāda,
griezties pa labi vai kreisi, kā kuru reizi tev ienāk prātā.
Ja
laimēsies, atradīsi labākos ceļus, pa kuriem pārvietoties,
bet
ja nē, tad sastapsi tādus līkumus, ko visu mūžu atcerēsies.
Ja
laimēsies, jau vēlā vakarā vēl atradīsi visā pilsētā
vienīgo brīvu
palikušo viesnīcas istabu, bet, ja nē, tad gūsi piedzīvojumu,
kas atkal būs neaizmirstams. Var gadīties, ka, simtiem
kilometrus braucot, nebūs nekādu dzīvības pazīmju, kamdēļ
ir vienmēr labi līdzi vest mazliet ūdens, kādus riekstus vai
sausus augļus. Var noderēt.
No neparastā un negaidītā atmiņas ir īpaši saldas.
Tā, lūk, kāds vasaras saulgriežu vakars Kanādā, Jukonas
ziemeļos. Kādas 12 stundas pie stūres pa dziļi izmirkušu,
grūti
izbraucamu grants ceļu. Priekšas fenderis jau salūzis, bet,
sasiets ar striķa gabalu, kaut kā vēl turas. Saule pie debesīm,
kaut tuvojas pusnakts. Izkāpju tundras klajumā. Plakans
līdzenums līdz visām apvāršņa pusēm, klāts ar apledojuša
sniega kārtu. Klusums. It kā nevienas pašas skaņas. Bet tomēr.
Zem izkurcušā ledus un sniega kūst sīciņas ūdens tērcītes,
kas pil, satek kopā un tek tālāk sīkās un dziedošās urdziņās.
Neskaitāmi tūkstoši kūstošu urdziņu. Tālo ziemeļu
pavasara
simfonija. Un ne tikai tā. Virs galvas, gaiši zilās debesīs,
pretī
saulei, kas netaisās norietēt, neskaitāmu cīruļu treļļi,
kas
pievienojas dzīvā ūdens dziesmai.
Ceļot ir ļoti jauki! Bet laimīgs tas, kam kā Sprīdītim vai
kā Odisejam ir vieta pasaulē, kur atgriezties mājās.