nemaz nevar nosaukt visus medījumus, kuri Korsikā čum un mudž. Ja jums patīk medīt, tad dodieties uz Korsiku, pulkvedi; tur, kā stāstīja kāds manas mājvietas saimnieks, var šaut visus iespējamos medījumus no pelēkā strazda līdz cilvēkam.
(Prospērs Merimē)
Kopš tiem laikiem, kad augšcitēto
vārdu autors franču rakstnieks un vēstures pieminekļu inspektors Prospērs
Merimē apzināja neskaitāmos vēstures pieminekļus Korsikā, medību
fonds šajā Francijai piederošajā salā ir stipri sarucis. Turklāt diezin
vai jums ļaus tur ierasties ar plinti plecā. Pašlaik tūristi Korsikā lielākoties
medī ievērības cienīgus skatus, un nospiest fotoaparāta gaili,
ticiet, gribas it bieži.
Ja runājam par zvēriem, parasti iebraucējiem viegli dodas rokā tie, kurus
esam paraduši saukt par mājlopiem govis, cūkas, kazas, aitas. Atšķirība
ir tā, ka sausajā, klinšainajā salā šie lopiņi mēnešiem ilgi ganās paši,
tādēļ labprāt ir gatavi kāpt pēc tūristu atvēlētajām sviestmaizēm pat
autobusā.
Tradīcijas un bandīti
Šobrīd
Korsika, šis Francijai piederošais klinšu kumšķis Vidusjūrā, tiek
administratīvi dalīts divos reģionos Augškorsikā (Haute-Corse)
ar galvaspilsētu Bastiju (Bastia) un Dienvidkorsikā (Corse-du-Sud),
kur atrodas lielākā šīs salas pilsēta Ajačo (Ajaccio), ievērojams
kultūras centrs un Nicai līdzīgs kūrorts vienlaikus. Zināms pamats šādam
iedalījumam ir, jo Augškorsika ir salīdzinoši itāliska gan arhitektūras,
gan tradīciju ziņā, kamēr dienvidos vairāk modē viss franciskais. Nesaskaņas
un savstarpēja apcelšanās starp reģioniem pastāv, tomēr vienojošs ir tas,
ka viņi pirmkārt ir korsikāņi un tas nozīmē veselu kopumu citām tautām
nesaprotamu, sarežģītu rakstura īpašību.
Latvietim vārds Korsika parasti saistās ar vendetu un Napoleonu
Bonapartu. Vārdu vendetta (atriebība, kas vēršas pret apvainotāja
tuvāku vai tālāku radinieku) francūzis Merimē pasaulei pazīstamu padarīja
ar stāstu Kolomba, kurā atspoguļojis patiesus notikumus, izmainot vien
ciemu nosaukumus un dzimtu uzvārdus. Spoži atklādams korsikāņu raksturu un
tradīcijas, viņš tajā pašā laikā radījis, iespējams, nākamajām paaudzēm
pat nevajadzīgu vispārinājumu un stereotipu, kā rezultātā daudziem miermīlīgiem
samiernieciska rakstura ļaudīm (kādi lielākoties jūtas tūristi svešā zemē)
šķiet, ka varbūt arī nav ko bāzties tai Korsikā. Starp citu, Kolombas vārds
nav rakstnieka izdoma. Dzimtas goda aizstāves, īstenās korsikānietes mazdēls,
nu jau večuks, kam smiltis birst, dzīvo Focāno miestiņā kādu gabaliņu no
Propriāno, un, ja labi sarunā, ir ar mieru parādīt Tomba di Colomba
viņas kapu ģimenes kapličā. Nekāds ienesīgais bizness viņam tas nav
miestiņš ir tālu no lieliem ceļiem, ar autobusu vispār nav piebraucams,
tā ka tūristi tur iemaldās reti. Ja nu kāds fanātisks Merimē sāgas cienītājs
pēkšņi ir atkūlies un šim mesjē katrā ziņā nepieciešams iebāzt savu
degunu korsikāņu večuka vecmāmiņas kapa vietā lūdzu! Ja spēsit
saprasties korsikāniski, franciski, itāliski vai žestiski, gan jau atradīsit
kādu, kurš ar iecietīgu vīpsnu parāda, kur dzīvoja un dzīvo Kolombas
dzimta. Galu galā dzimtu ar līdzīgiem stāstiem Korsikā ir ka biezs. Arī
Kolombas nocietinājumu tornim līdzīgais nams ar lodziņiem kā šaujamlūkām
ne ar ko sevišķu starp daudziem līdzīgiem neizceļas. Ja nedraugs klaudzina
pie duravām, saimnieks pa speciāli ierīkotu šķirbu akmens balkoniņā virs
nama ieejas var viņu nokniebt viens un divi. Tā bija
Tā, cerams, vairs
nav. Tomēr vendeta ir vendeta, un tādi viņi ir mazie meža (makijas) dīvainīši.
Makija ir ass, dzelkšņains, savēlies, gluži vai dzeloņstiepļu mūžamežs,
kurā slēpties bija iecienījuši bandīti. No tiem nevajag bīties, jo: pirmkārt,
bandīti bija lāga puiši, kuri slēpās no likuma sargiem tāpēc, ka bija nozūmējuši
kādu, tikai aizstāvot savas dzimtas godu; otrkārt, tagad viņi tur vairs neslēpjas;
treškārt, vārds kļuvis internacionāls un tāpēc nelāgi paplašinājis nozīmi.
Bet makija, šis biezoknis, joprojām klāj lielu salas daļu, un gadsimtu gaitā
diemžēl tā arī nav veiksmīgi izcirsts, izdedzināts vai kā citādi nogandēts,
lai pensionēto vācu tūristu skatam pavērtos gludākas ainavas. Jā, tūristu
Korsikā nudien nav pārmēru daudz, un viņus neviens uz rokām nenēsā, jo tāda
reiz ir korsikāņu daba. Taču jāatceras vienu uz tūristiem Korsikā nešauj,
un sākumam ar to pietiek. Tā joprojām ir viena no mazatklātajām
Eiropas zemēm ne tikai latviešiem. Un te nu gribas vēlreiz citēt to pašu
Merimē: Jūs, jaunkundz, mīlat mežonīgu skaistumu? Tad es domāju, ka
Korsika jums patiks.
Lielā korsikāņa mazā dzimtene
Lielais Korsikānis bija augumā maziņš.
Un varbūt tieši šis apstāklis lika viņam izaugt lielam kā Eiropa.
Napoleona tēvs, starp citu, bija Korsikas neatkarības cīņu vadoņa Paskvāles
Paoli adjutats; viņa māte ar nākamo imperatoru vēderā jādelējusi uz zirga
pa Korsikas kalniem, devusies kaujās līdzi vīram un veikusi citus grūtniecēm
grūti iedomājamus varoņdarbus. Tomēr vēlāk Bonaparti dažādu iemeslu dēļ
sanīdās ar citām ievērojamām korsikāņu dzimtām un bija spiesti bēgt no
dzimtenes, pametot intrigantiem un vajātājiem savus īpašumus.
Tagad toties Korsika lepojas ar savu dižo dēlu. Īpaši tas jūtams Napoleona
dzimtajā pilsētā Ajačo. Tur, protams, netrūkst Bonaparta piemiņas vietu un
pieminekļu dažnedažādās versijās, sākot no dižākā Korsikas dēla kristāmtrauka
Ajačo katedrālē un beidzot ar Bonapartu dzimtas kapenēm Napoleona tēvoča
kardināla Feša namā, kur atdusas viņa vecāki, viens no brāļiem un liels
daudzums bagātīgi titulētu radinieku. Imperators visu četru brāļu, ko pats
padarījis par dažādu zemju valdniekiem, ielenkumā grezno vienu no pilsētas
nozīmīgākajiem laukumiem. Tomēr runāt par Napoleona kultu Korsikā nav
pamata.
Drīzāk pamanāms ir nacionālpatriotisms: ložu sacaurumotās franciskā
teksta paliekas uz ceļu norādēm kalnos un uz klintīm, mūriem, sētām
sarakstītie aicinājumi iegūt vismaz autonomiju. Lai gan nav skaidrs, kā šī
klinšainā sala varētu sevi uzturēt bez lielās Francijas pleca. Ar tūrismu
un vīniem vien tā kā par īsu. Tāpat korķa ozolu birzis salas
austrumkrastā, lai arī ienesīgas, tomēr aug lēni.
Civilizācijas uzbrukums
Skaisto
Vidusjūras salu iekārojuši un iekarojuši daudzi. Sengrieķu un feniķiešu pēdas
gadsimti ir aizmēzuši, tiesa, rietumu piekrastē joprojām ir vairāki ciemi,
kuros dzīvo vēlāku laiku izceļotāju no Grieķijas pēcteči. Romiešu pilsētu
(Aleria, Biguglia) drupas diez cik iespaidīgas vis nav, jo romieši mežonīgo
salu ar vēl mežonīgākiem iedzīvotājiem neatrada par īpaši ienesīgu
esam. Jau Tits Līvijs rakstīja, ka korsikāņu vergi nekam nederot, jo drīzāk
padarot sev galu nekā citiem kalpojot.
Tikmēr menhiri, dolmeņi un citas megalītiskās kultūras vērtības,
ieskaitot iespaidīgo dzelzs laikmeta cilvēku apmetni Filitosā, vilina ne vien
senatnes pētniekus, bet arī tūristus, kam nospļauties, vai viņu sencis
bijis pērtiķis vai marsietis. Korsikas piekrastei ļoti raksturīgi dženoviešu
sabūvētie novērošanas un aizsargtorņi vai katrā zemesragā. Taču ne jau
tos jābrauc skatīt Korsikā. Civilizācija laimīgā kārtā nav spējusi līdz
galam pieradināt un pārveidot salas pirmatnējo dabu, kas tad arī ir āķis
pieredzējuša tūrista lūpā. Jo pilsētas un miesti Eiropā, lai arī katrā
novadā atšķirīgi, ir tikai pilsētas un miesti. Tomēr daži no tiem ir īpaši.
Uz piekrastes klintīm uztupinātajā Bonifačo (Bonifacio) pilsētā pašos
salas dienvidos nudien var izvērst īstas Bonifācija brīvdienas: pastaigas šaurajās,
kalnainajās ieliņas, kuras pilnas ar suvenīru piparbodītēm; visai prāva,
īpatnēja kapsēta klints galā, nu īstena nekropole ar ielām un namiem,
kuros mīt vien korsikāņu iepriekšējo paaudžu pelnu urnas, smaragdzaļš līcis
ar ostu, no kuras var doties tālāk uz itālisko Sardīniju, vai nelielo saliņu
arhipelāgu sauļoties, peldēt vai piepildīt senseno sapni par zemūdens
medībām. Ja tik daudz laika nav, var gluži lēti (par nieka piecīti, ja savācas
grupa) doties stundu garā izbraukumā pa iespaidīgām piekrastes grotām, dažās
no kurām iespējams ar kuģīti iebraukt.
Savukārt salas ziemeļos skaistākais kūrorts ir Kalvi (Calvi), kuru
iekarot mēģinādams, cīņā ar frančiem aci pazaudējis tolaik vēl jaunais
britu admirālis Nelsons. Zvilnot saulē uz biezajiem dženoviešu celtās
Citadeles mūriem, katrs var iztēloties, kā jahtu un kuterīšu pilnajā līcī
savulaik risinājušās varonīgas vēsturiskas jūras kaujas. Korsikāņi uztur
dzīvu baiku, ka Kristofors Kolumbs, kura tēvs bijis dženovietis, lūk, esot
dzimis tieši Kalvi, un iela, kurā nākamais Rietumindijas atklājējs itin kā
pirmoreiz iebrēcies, tam par godu joprojām nes Kolumba vārdu.
Skaistāki par kalniem
var
būt tikai kalni, kuros vēl nav būts. Un kalnu Korsikā netrūkst. Klintis
galvenokārt ir sarkanīgas, mistiskās, nogludinātās formās, kas liek domāt,
ka kādreiz tās atradušās zem ūdens. Māte Daba izvīlējusi tās sirreālākas
nekā Salvadors Dalī spētu nosapņot. Bez īpašām fiziskām grūtībām iespējams
apmeklēt fantastiskās Kalančas klintis (E Calanche; Les Calanques) netālu
no Pianas. Teicamas ainavas ir Skandolas dabas parkā, uz kuru gan var doties
vienīgi ar Porto kūrortā īrētu kuģīti. Baudīt iespaidīgas panorāmas
var no visām populārākajām kalnu pārejām, kur pat vietējie labprāt
pietur atvilkt elpu. Bavella, Verdžo, Palmarella tajās netrūkst nedz tūristu,
nedz lopiņu, kuri kā muitnieki gaida cienastu. Rūdītākus kalnosgājējus
vilina labiekārtota taka, ko kartēs apzīmē GR-20. Tā vieno skaistākās
kalnu pārejas Korsikā un ved arī salas augstākajās virsotnēs. Monte Činto
un Monte Rotondo, proti, ir krietnu deviņu Gaiziņu augstumā. Katrā ziņā
taku pazaudēt nav vēlams, jo kalnu nogāzēs viegli var iepīties dzelkšņainajā
makijā.
Korsikas ceļi
Ja kāpšana nav jūsu stihija, izvēlieties
kādu mehānisko transporta līdzekli, ieteicams velosipēdu. Ja neesat
Hakinens, Makinens vai Masimiljāno Bjadži, jaudīgākus braucamos labāk atstājiet
mājās. Velotūrismam Korsika ir piemērota kaut vai tādēļ, ka ainavas šeit
nav vienveidīgas. Taču jārēķinās ar to, ka lielus ceļa gabalus nāksies
braukt nemitīgi pret kalnu, tālab nepieciešams labs kalnu velosipēds, izturība
un vismaz trīs litri šķidruma ik dienas. Var arī sekot vāciešu piemēram,
kuri uzbrauc ar busiņu kalnu pārejā, izpako velosipēdus, un tad kilometrus
piecpadsmit kā lielie laižas no kalniņa lejiņā, ar patiesu sirsnību mājot
sveicienus nosvīdušajiem nabagiem, kuri nezin kādēļ grib mīties pret
kalnu. Pārāk lielus ātrumus gan nav ieteicams attīstīt, jo it ne vella
nevar saprast, kas aiz pagrieziena būs.
Ceļi, it sevišķi lielākie, Korsikā ir labi, vienīgi ļoti līkumaini un
serpentīniem bagāti. Korsikāņi neatkarīgi no vecuma un dzimuma brauc ārkārtīgi
temperamentīgi un par savu tuvošanos ziņo ar nemitīgu taurēšanu katrā līkumā,
vienlaikus neļaujot grīdā iespiestajam gāzes pedālim izslieties ne mirkli.
Taču pilsētā korsikānis var apstādināt braucamo ielas vidū un mierīgi
aiziet pēc avīzes vai dienišķās desas, tādējādi paralizējot satiksmi
vismaz piecas minūtes. Tikmēr garā mašīnu rinda apbrīnojami pacietīgi
gaida.
Korsika relatīvi ir maza apbraukt ar velosipēdu tai apkārt gar krastu var
dienās desmit. Tomēr ieteicams paķert arī kādu no kalnu pārejām salas
vidienē sevišķi, ja ir problēmas ar lieko svaru.
Korsikas ceļmalas
arī itin labi raksturo korsikāņu
temperamentu. Ņemot vērā viņu braukšanas stilu, ceļmalas, protams, ir piemētātas
ar auto riteņu diskiem, samīcītiem priekšējiem un aizmugures stikliem un
pat durvīm. Dažviet lejpus no ceļa pamanāms kāds sarūsējis auto vraks.
Tomēr šoferi šaurākos ceļa posmos brīdina viens otru, ja aiz muguras nāk
kāds autobuss, mudaks vai ragulops.
Nekāds retums ceļmalā nav tukšu (lielākoties bises) patronu kaudzītes.
Ceļa zīmes un ātruma ierobežojumi, šķiet, paredzēti nevis autobraucējiem,
bet mērķī šaušanai, turklāt jāatzīst, ka puiši tos sacaurumojuši visai
precīzi visām nullēm vidi izšauti cauri, savukārt vietvārdu un citām
norādēm cietuši tikai franciskie teksti. Taisnības labad gan jāteic, ka
ikdienā šāvieni nav dzirdami, izņemot NATO poligonu kalnos, ceļā no
Bastijas uz Kalvi. Par to, ka šai vietā gan nevajag doties pārgājienā pa
kalnu takām, brīdina speciālas zīmes, kuras arī rotā daiļrunīgi ložu
caurumi.
Korsikas saule
Vietumis
šoseja nolaižas līdz jūras krastam un ieguļas smilšaina liedaga līkumā.
Tur mājās ilgi nebijušu ceļotāju gaida jauni pārsteigumi. Meičas, kam ir
ko rādīt, krūšturi jūrmalā uzskata par lieku greznību. Latviešu
sievietes šādā reizē nedaudz apjūk un nezin kāpēc labāk ļauj tramīgajiem
vīriem blenzt uz vietējām vai tūristēm no kontinenta mazāk
aizspriedumainajām siltajām zemēm nekā atmet lieku klīrību. Tomēr laiski
sauļot vēderpusi vai Veneras cienīgi bradāt pa ūdeni atļaujas tās, kam
pie sāniem savs vecis. Bet šim noteikti pat peldbiksēs atradīsies kāds
stilets vai dunčelis ar uzrakstu Vendetta Corsa.
Saule Korsikā riet skaisti un strauji. Tādēļ saulrietu vislabāk vērot no
viesnīcas lodžijas vai plunčājoties baseinā, kāds jūsu viesnīcas pagalmā
noteikti būs. Pēc tumsas iestāšanās sabiedriskā dzīve ātri vien rimst.
Izņēmums varbūt ir tūristi, kuri turpina sēdēt kūrortu krodziņos, taču
apkārtējais klusums un miers kaut kā liek arī viņiem drīz rimties. Ko nu
viens pats daudz jautrosies.
Korsikāņi nav īpaši sabiedriski. Droši vien gadsimtiem koptās vendetas
tradīcijas iespaidojušas salinieku noslēgto raksturu. Tā sakot, ja tev sava
āda dārga, labāk neblandies apkārt, bet sēdi mājās drošībā. Tā kā jūs
diez vai centīsieties aizskart kāda korsikāņa godu, jāteic, ka nesalīdzināmi
bīstamāk vakarā ir pastaigāties, piemēram, pa Vecrīgu, nemaz nerunājot
par Ķengaragu. Korsika patiesībā ir mežonīgi krāšņa miera un atpūtas
sala, kur liedagā ļauties pārdomām par savas dzīves līdz šim nepiepildītajiem
sapņiem.
Raitis Strautiņš
-
Uz Korsiku vislabāk braukt rudenī, kad mājās jau kļūst drēgns un lietains, bet Vidusjūras salās joprojām ir silti, var sauļoties, peldēties un pagarināt savu vasaru. Vasaras vidū nepieradušiem ziemeļniekiem tur ir pārāk karsti.
-
Lai nokļūtu Korsikā, vispirms nokļūstiet Francijā Marseļā vai Nicā vai arī Itālijā Savonā, Livorno vai Čivitavekjā (Civita-Vecchia), tur meklējiet ostu, kurā piestāj Corsica Ferries, Moby Lines vai kādas citas kompānijas prāmji. Pie Ajačo un Bastijas ir arī lidostas.
-
Kur atrodas tāda Latvija, korsikāņi parasti nezina, izglītotākie noņirdz, ka tas laikam ir kaut kur pie Polārā loka.
-
Korsikāņi nerunā citās valodās kā vien korsikāņu un franču, retāk un tikai Bastijā itāliski, izņemot tūrisma birojos un gadījumus, kad viņiem pēkšņi vajag, lai jūs palīdzat iestumt mašīnu.
-
Korsikas vīni nav sliktāki par franču un itāļu vīniem. Cena: no diviem līdz padsmit eiro par pudeli. Tomēr lētie vīni nav ieteicami, jo ir visai asi, skābi un tādējādi bendē māgu. Jāpērk tie, kuri maksā ap četriem eiro un dārgāki.
-
Korsikā, kā jau franču zemē, ir laba sieru izvēle. Daudzas brī un kamembēra šķirnes supermārketos ir krietni lētākas nekā Latvijā, un tādēļ vien ir laba piedeva vakariņām. Vīnogas arī nav dārgas, taču garšīgas gan.
-
Korsikā suņi nerej. Viņi tikai pienāk pie jums un interesējas, ar ko pacienāsiet. Ja to nedarāt, savu kluso protestu viņi pauž, nicīgi uzčurājot jūsu braucamajam.